1906.] AKCENTUERINGEN I TYRKISK (OSMANISK). 5 



Hvad særskilt det. osmaniske sprog angaar, saa meddeler 

 grammatikerne i almindelighed, at hovedakcenten i regelen ligger 

 paa ordets sidste stavelse. 



Saaledes heder det i Henry Jehlitschka's „ Turkisene Kon- 

 versations-Grammatik", der udkom i 1895 (s. 17): 



„Ord- og sætningsakcent har tilbøielighed til at holde sig 

 mod slutten af ordet, resp. sætningen. Akcenten hviler næsten 

 altid paa ordets sidste stavelse, især naar denne er en gramma- 

 tikalsk endelse. Derfor vil akcenten i denne bog senere kun 

 blive betegnet i undtagelsestilfælde, d. v. s. naar den ikke hviler 

 paa endestavelsen." 



Og Prohle's „Rendszeres oszmån-torok nyelvtan", en tyr- 

 kisk grammatik paa ungarsk, som udkom i 1899, gjør udtrykke- 

 lig opmerksom paa, at suffiks og bøiningsendelse sammen med 

 ordstammen er at opfatte som ett ord og stilles under én akcent. 



„Saaledes skal hvert 'ikke sammensat' ord, hvormange suf- 

 fikser og bøiningsendelser det saa er forsynet med, have ak- 

 centen paa sidste stavelse ..." 



Saa nævnes eksempler. Af undtagelser findes ikke nævnt 

 andet, end at de forskjellige bøiningsformer af verbet „at være" 

 (saaledes ogsaa flerstavelses-former) ligesom enstavelses konjunk- 

 tioner er „fuldkommen akcentløse". 



I en .særskilt paragraf om spørgepartiklens plads i verbet 

 og de sammensatte verbalformers akcentuering udtales, at spørge- 

 partiklen altid er akcentløs, og at det samme er tilfældet med 

 verbet „at være", ogsaa naar det føies til verbalstammer og 

 danner sammensatte verbalformer. Derfor er der flere tilfælder, 

 hvor den rigtige mening er betinget af rigtig akcentuering, idet 

 nemlig possessive suffikser har samme former som verbet „at 

 være", — kun at de er akcentuerede. 



De andre osmanisk-tyrkiske grammatiker, jeg har havt an- 

 ledning til at se, giver alle paa én nær samme hovedregel om 

 akcentueringen: sidste stavelse har akcenten. 



Men samtidig nævnes der adskillige undtagelser fra denne 

 hovedregel, — foruden partikler og bøiningsformer af verbet „at 



