6 KONRAD NIELSEN. [No. 9. 



være" ogsaa endel „stamord" og — fornemmelig — afledede 

 ord. Hvorfor netop disse afledninger skulde have en anden ak- 

 centuering end andre, derom gives ingensomhelst oplysning 1 . 



Og saa er det at merke, at det slet ikke altid er de samme 

 undtagelser, som opføres af de forskjellige forfattere. 



Den som har funderet over grunden til disse uoverensstem- 

 melser, vil med glæde gribe den forklaringsgrund, som man kan 

 slutte sig til af de indledende bemerkninger om akcentueringen 

 i Leopold Pekotsch's „Praktisches Ubungsbuch" 2 . 



Den almindelige mening, at hovedakcenten paa faa und- 

 tagelser nær ligger paa sidste stavelse, skulde behøve en nærmere 

 forklaring: „Først og fremst bør gjøres opmerksom paa, at be- 

 toningen i tyrkisk er vaklende, tilsyneladende endog ganske vil- 

 kaarlig og overhovedet ikke fremtræder særlig skarpt og pronon- 

 ceret ..." 



Efter dette skulde man kunne antage, at de indbyrdes mod- 

 stridende meddelelser om undtagelserne fra hovedregelen kunde 

 skyldes mislykkede generaliseringsforsøg. Undtagelserne skulde 

 for størstedelen ikke være konstante. 



Men saa bringer ungareren I. Kunos i sin iaar udgivne 

 tyrkiske grammatik (fortsættelse af hans i 1900 paabegyndte 

 „Chrestomathia orientalis") den overraskende oplysning, at 

 „styrke-akcenten" uden undtagelse falder paa ordets første 

 stavelse, medens „høideakcenten" regelmæssig falder paa en af 

 ordets sidste stavelser. 



Da udtrykkene forekom mig noget uklare 3 , bad jeg forfat- 

 teren om velvillig forklaring og fik da det svar, at „styrke- 



i Sml. f. eks. den „Traité de la prononciation turque", som indleder 

 Youssouf's tyrkisk-franske ordbog, s. 5 f. 



2 Praktisenes Ubungsbuch zur grundlicheren Erlernung der osmanisch- 

 tiirkischen Sprache sammt Schllissel. Von Leopold Pekotsch. Erster 

 Theil. Wien, 1894. 



3 Begyndelsen af afsnittet om akcenten, indeholdende de principielle ud- 

 talelser om sagen, lyder i oversættelse saaledes : „Spørsmaalet om den 

 tyrkiske akcent er endnu ikke tilstrækkelig ndredet i den videnskabelige 

 literatur. I almindelighed ved vi kun saa meget, at akcenten i de tyr- 

 kiske sprog regelmæssig er paa de sidste stavelser. Paa den anden 

 side synes det ligeledes bevist, at der i en vis samling af stavelser, 



