1906.] AKCENTUERINGEN I TYRKISK (OSMANISK). 7 



akcenten" (az erosségi hangsuly) er ordets hovedakcent, medens 

 „høide-akcenten" (a magassågi hangsuly) ikke betegner en fra 

 den eksspiratoriske akcent skilt musikalsk akcent — jeg havde 

 tænkt mig noget i lighed med forholdet i norsk og svensk — , 

 men en eksspiratorisk biakcent, ledsaget af høiere tone. 



De undtagelser, andre tyrkiske grammatiker beskjæftiger sig 

 med, skulde altsaa gjælde biakcenten og ikke hovedakcenten. 

 Kunos anfører da ogsaa en anselig række saadanne undtagelser. 



Under mit arbeide med tyrkisk i Budapest benyttede jeg 

 Kunos's lærebog — forfatteren var ogsaa min lærer — , og jeg 

 vænnede mig rent uvilkaarlig til at udtale tyrkisk ligesom un- 

 garsk med udpræget akcent paa ordets første stavelse. 



Min overraskelse var derfor meget stor, da jeg første gang 

 fik anledning til at høre tyrkisk tale, og det straks blev mig 

 klart, at den tyrkiske akcentuering er aldeles grundforskjellig fra 

 den ungarske. 



Det var i det primitive tyrkiske theater i Sofia. Stort for- 

 stod jeg jo endnu ikke af sproget; men det forstod jeg da ial- 

 fald, at den forestilling, jeg havde faaet om den tyrkiske akcent, 

 var helt feilagtig. Istedenfor den skarpt udprægede ungarske 

 akcentueringsmaade, hvorefter ordets første stavelse altid har en 

 „skarpt skaaret" (scharf geschnitten), temmelig sterk akcent, 

 mens de følgende stavelser udtales med saa jevnt tryk, at det 

 er nogetnær umuligt at konstatere nogen biakcent, hørte jeg her 

 en stadig vekslen af sterkere og svagere akcent, — aldrig særlig 

 sterk og altid „svagt skaaret" (schwach geschnitten). Hvor jeg 

 kunde skjelne de enkelte ord, var første stavelse snart ak- 

 centueret, snart ikke akcentueret. 



lad os sige en sprogtakt, er to slags akcent at iagttage. En styrke- 

 dkcent og en høide-akcent. Styrke-akcenten falder uden undtagelse 

 paa ordets første stavelse, høide-akcenten derimod regelmæssig paa en 

 af ordets sidste stavelser. Efter som rækken bedst klinger, eller efter 

 som udhævelsen af en vis mening kræver det. Og netop derfor er det 

 saa vanskeligt at indordne den sidstnævnte akcent under regler, som 

 ikke kjender undtagelse. Akcenten placeres regelmæssig saaledes, at 

 flerstavelsesordet eller sprogtakten ordner sig i visse rytmiske grup- 

 per. Hovedsagelig med det maal for øie, at den skal mildne de lange 

 ords monotoni." 



