8 KONRAD NIELSEN. [No. 9. 



Ogsaa den musikalske akcent forekom mig grundforskjellig 

 fra, hvad jeg var vant til fra ungarsk, hvor jo de akcentuerede 

 stavelsers tone synker jevnt med trykkets aftagen, mens de 

 „uakcentuerede" stavelser opviser yderlig smaa intervaller, — 

 fraregnet visse spørgesætninger, hvorom mere nedenfor. Her var 

 en rig afveksling i tonehøiden, begrundet i, at ogsaa „biakcenterne" 

 var ledsagede af høiere tone. Etpar partikler (deriblandt spørge- 

 partiklen), som ifølge grammatikernes oplysninger skulde være 

 enklitiske, udmerkede sig ved en paafaldende sterk stigning 

 af tonen, og var saavist ikke helt „ubetonede", hvad eksspira- 

 tionsstyrken angaar heller. Indenfor de enkelte akcentuerede 

 stavelser havde tonen en merkbar tendens til stigning, helt 

 modsat forholdet i ungarsk. Og i spørgende sætninger fortsatte 

 den gjennemgaaende stigning af den absolute tonehøide helt til 

 sætningens slut, mens det derimod i korrekt ungarsk udtale 

 (hvor ikke jødisk præg gjør sig gjældende) er saa, at spør- 

 gende sætninger — uden spørgepartikel eller spørgeord — ikke 

 lader stigningen gaa længer end til sætningens næstsidste sta- 

 velse. Denne har da, hvadenten den er akcentueret eller uak- 

 centueret, en eksceptionelt høi tone, og ved sidste stavelse sker 

 der et pludseligt fald ned til grundtonen. 



Forøvrigt var der ved sætningsakcenten, baade den musi- 

 kalske og den eksspiratoriske, i det hele samme forskjel fra un- 

 garsk som ved ordakcenten : det ord i sætningen, som har etter- 

 trykket, fremhæves mindre sterkt, og de største intervaller er 

 mindre end i ungarsk; men til gjengjæld frembyder anvendelsen 

 langt større afveksling. 



Det var særlig forskjellen i anvendelsen af den musikalske 

 sætningsakcent, som var mig paafaldende. I ungarsk er denne 

 temmelig stereotyp: i fortællende sætninger bliver den lange 

 række af ensformig klingende ord — med høiere tone paa den 

 akcentuerede første stavelse og forøvrigt yderlig smaa intervaller 

 — foran hver liden stans i talen afbrudt ved en pludselig stig- 

 ning i tonen, hvorved ogsaa uakcentuerede stavelser faar en 

 merkbart høiere tone end ellers almindeligt. Denne pludselige 

 stigning gjentager sig saa regelmæssig, at ogsaa den bidrager 



