1906.] AKCENTUERINGEN I TYRKISK (OSMANISK). 11 



Jeg nævner endel eksempler fra disse to grupper, udeluk- 

 kende ord af tyrkisk oprindelse, eller eventuelt gamle laanord. 



[Den her benyttede transskription følger det af tidsskriftet 

 „Finnisch-ugrische Forschungen" opstillede system. 



i er en i-lyd, dannet med tilbagetrukket tunge, sml. det 

 russiske li. 



s = norsk „aabent e". 



o = norsk „aabent o". 



u = finsk u, omtrent som kort norsk „lukket o", f. eks. 

 i ond. 



(i er en stemt bilabial spirant. 



z er stemt s-lyd. 



s er en mellemlyd mellem tysk sch-\yå og den tilsvarende 

 norske lyd. 



z er den til s svarende stemte lyd. 



y er en mediopalatal stemt spirant. 



Kapitæler (b, d, g) betegner stemmeløse medier. 



Tegnet . angiver, at lyden dannes forholdsvis langt bag i 

 vedkommende artikulations-zone: i, e, de postpalatale klusiler 

 k, g. 



Omvendt skal tegnet > antyde, at lyden dannes forholdsvis 

 langt fremme: de præpalatale klusiler k, g. 



Ved ' betegnes mouillering: tf, d' li, g, s, z, l' h. 



Et c efter tegnet for en stemt lyd betegner, at lyden har 

 stemmeløs afslutning: g c , r. 



Tegnene for den eksspiratoriske akcent bliver i dette trans- 

 skriptionssystem stillede bagetter den bogstav, som angiver sta- 

 velsens sonant, saaledes, at et punkt oppe i linjen (*) betegner 

 sterkt tryk („hovedakcent"), et punkt oppe og et nede (:) beteg- 

 ner middelssterkt tryk („biakcent"). 



