14 KONRAD NIELSEN. [No. 9. 



Disse præsensf ormer er særlig oply sende. Hvorfor siges 



o:kur , ka:lir , gedir , go:riir , med første stavelse akcentueret, 



men kala' r , jika'r , sora'r\ bilvr med akcenten paa anden 



stavelse? Ligesaa: itk'r „drikker", <jidz'r „gaar", done'r 



„vender sig", diik'r „falder", bulwr „fmder" , bo(y)a'r 



„kvæler". 



Grunden maa aabenbart ligge i forholdet mellem ordets to 

 vokaler. Sml. 



jika'r — kadir' , 



gids'r — ge.iir . 



Et a i aaben første stavelse har overvegten over i i lukket 

 anden stavelse, et e over i. Videre: o over u, 6 over u. Deri- 

 mod ikke f. eks. o over a (sora'r , bo(y)a'r ) eller 6 over e 

 (dons'r ) eller il over e (duse'r). 



Dette er allerede nok til at vise, hvad der maa til, foråt en 

 vokal i aaben første stavelse skal faa akcenten paa bekostning 

 af vokalen i lukket anden stavelse. Den maa være aabnere, 

 have større klangfylde end denne. 



Her er vi ved det andet hovedmoment, som bestemmer 

 akcenten i osmanisk. 



Ser vi nu paa de tilfælder, hvor det førstnævnte moment 

 (lukket stavelse — aaben stavelse, eller omvendt) ikke gjør sig 

 gjældende, idet enten begge stavelser er lukkede eller begge 

 stavelser aabne, saa finder vi, at her bestemmes akcentens plads, 

 naar stavelserne har forskjellig vokal, udelukkende af forholdet 

 mellem de to vokalers klangfylde, saaledes altsaa, at et a seirer 

 over o, u, i, og et o over u, i (u og i pleier ikke at forekomme 

 sammen), og ligeledes et e har overvegten over e, 6, i, u, et e (e) 

 over 6, i, il, et 6 over i, il, et i over il. 



Som bekjendt holdes disse to vokalgrupper, dybe vokaler 

 og høie, i tyrkisk skilt fra hverandre, saa at egte tyrkiske ord 

 har enten bare dybe vokaler eller bare høie vokaler. Denne 



