16 KONRAD NIELSEN. [No. 9. 



b) Akcenten paa anden stavelse: 

 jikma.k „rive ned", sormaik „spørge", buhna.k „finde", 



gormeik „se", bilmeik „vide, kunne", dusme:k „falde". — 

 Med samme vokal i begge stavelser : 

 kalma:k „forblive", balkæ.n „fjeldkjæde", aVVhwk „lav", 



buldmm „jeg fandt", bildi.m „jeg vidste, kunde". 



Jeg har valgt eksemplerne saa, at de ogsaa skulde vise, 

 hvorledes akcentueringen i helt analoge bøiningsformer kan 

 falde forskjellig ud, — alteftersom de bestemmende momen- 

 ter, jeg har paapegt, gjør sig gjældende. 



For tydeligere at vise, hvorledes disse kan gjøre sig gjæl- 

 dende indenfor et paradigma, vil jeg tillade mig at anføre de 

 forskjellige kasusformer i ental af ordet a:t „hest" : 

 Nom. a:t. 

 Akk. a:ti (begge stavelser aabne, første vokal har større klang- 



fylde end anden). 

 Gen. a:tin (den aabne første stavelses vokal har større klang- 



fylde end vokalen i den lukkede anden stavelse). 



Dat. ata: (begge stavelser aabne, samme vokal i begge). 

 (Allat.) 



Iness. a'tta (første stavelse lukket, anden aaben). 

 (Adess.) 



Elat. atta.n (begge stavelser lukkede, samme vokal i begge). 

 (Ablat.) 



Den paastand, som forekommer i flere grammatiker, at en- 

 kelte affikser altid skulde have en særlig sterk akcent 1 , har jeg 

 saaledes ikke kunnet finde begrundet. 



Jeg vil nu derfor ikke benegte, at der jo kan være nogen 

 forskjel med hensyn til akcenten mellem f. eks. iness.-affikset 



1 Saaledes siger f. eks. Pekotsch : 



„Locativ [o: iness.] und ablativ hingegen sind gewohnlich merklich 

 betont". „Das charakteristische e od. a im modus der moglichkeit 

 (zumal aber in dem der unmoglichkei t) ist in allen Zeiten stark 

 betont. — Im negativen generellen prasensjedoch istdie betonung 

 nicht ganz feststehend". „Das pluralsuffix ler, lar (lær) ist 

 sowohl am nomen als auch am verbum gewohnlich merklich 

 betont". 



