6 P. 0. SCHJØTT. [No. 5. 
skabens grund og begiver sig ud paa eventyr. Imidlertid har 
afchæologien, fordi den beskjæftiger sig med exakte ting, som 
man kan tage og føle paa, og derved faar et skin af exakt 
videnskab, et slags naturvidenskab paa aandsvidenskabens gebet, 
duperet mange — selv der, hvor den forlader sit egentlige felt 
og blot befatter sig med gisninger. Men virkningen heraf strækker 
sig videre. Kritiken selv — den philologiske kritik — føres paa 
afveie. Den tror paa de jordgravne ,gryder og kaseroller" selv 
i spørgsmaal, hvorom de intet fortælle, og foragter den histori- 
ske tradition. Hyperkritik og lettroenhed gaar haand i haand. 
Vi komme senere tilbage dertil, men foreløbig kun den bemærk- 
ning, at man i et nys udkommet værk, Ed. Meyer: Gescmchte 
des Alterthums — jeg nævner det bl. a., fordi det ogsaa hos os 
har stor autoritet og gjælder som prøve paa den ægte moderne 
videnskab, — vil kunne se et exempel — et pragtexemplar — 
paa begge dele, saameget mere lærerigt, som forfatteren er en 
baade meget dygtig og meget lærd mand. 
Ved siden af archæologien er det lingvistiken, der har paa- 
taget sig at være philologiens formynder og foreskrive den dens 
vei ved løsningen af de vigtigste opgaver, og dette formynderi er 
om muligt end mere fordringsfuldt og af end mere gjennemgribende 
indflydelse, da det er af gammel datum. Det skriver sig helt 
fra trediveaarene af, da den sammenlignende methode opkom og 
med den den saakaldte indogermaniske theori, der har været do- 
minerende fra den tid og indtil nu — mirabile dictu. Kjærnen 
deri er den, at da Indogermanerne havde samme sprog, saa 
havde de ogsaa samme kultur — en fælleskultur, hvoraf de en- 
kelte folks kultur var en forgrening, et særeie, hvis grupd- 
bestand var den arv, de havde modtaget fra det fælles indo- 
germaniske hjem. Denne theori gjennemførtes til et udarbeidet 
system. Vi faa en asiatisk — iranisk — gren og en europæisk. 
Indenfor denne atter en græco-italisk kultur, saa at altsaa over- 
ensstemmelsen imellem disse to ikke uvigtige oldtidens kultur- 
folk — Græker og Italiker — blir at føre tilbage til den fælles 
indogermaniske arv. Det er især Th. Mommsen, som har ud- 
