1895.] DE ETHNOGRAPHISKE FORHOLD I GRÆKENLAND. 7 
viklet denne theori, og som ved sin geniale dygtighed har 
»paaoktroyeret* de øvrige forskere den. 
Det hele er en sæbeboble. Thi hvis en saadan indoger- 
manisk fælleskultur havde været, saa maatte den kunne paavises 
et eller andet sted. Man kan nemlig ikke sige, at vi kan paa- 
vise den hos Grækere og Romere — thi det er en circulus in 
demonstrando, da jo spøergsmaalet er, hvorfra disse folk har 
sin kultur. Og der var jo og er rig anledning til at dokumentere 
en saadan kultur, hvis den overhovedet har existeret, ved hjælp 
af det ene af stammens hovedfolk, Germanerne, som specielt paa 
folkevandringens tid optraadte i historiens lys og da vel kom fra 
det fælles urhjem, med dette hjems minder baade friske og ufor- 
falskede. Men — det er bekjendt, at deres kultur ved den tid 
indskrænkede sig til et minimum (cfr. Longobarderne, som brugte 
sine overvundne fienders hjerneskaller til bægre, og vore forfædre 
vikingerne, som spiddede smaabørn paa sine landser). Hermedi 
forbindelse staar ogsaa Germanernes kulturtrang 0: deres hur- 
tige og villige opgaaen i den romerske kultur. 
Skjønt disse indogermaniske spekulationer i den senere tid 
har tabt i kurs, saa paagaa de dog fremdeles, idet man t. ex. 
for fuldt alvor drøfter spergsmaalet om deres fælles urhjem, — 
hvyorom vi selvfølgelig intet ved. Jeg skal derfor med hensyn 
til dette spørgsmaal i almindelighed gjere den bemærkning, at 
hvis det indogermaniske slægtskab er slægtskab i kultur, — ja 
da er det af betydning, — thi det vilde hjælpe os til at forstaa 
denne kultur. Men: er det kun fællesskab i ord og former, da 
har det liden eller ingen betydning for kulturens indhold. Det 
kan i høiden vise, at beslægtede anlæg hos vedkommende folk 
var forhaanden, — men hvad vi ønske at kjende til, er de 
kulturelle ideer, de optog i sig. Hvorledes ere de første stater 
(d. v.s. de græske og italiske) opstaaede? Hvorledes ere de gam- 
les guder at opfatte? Dertil hjælper det os ikke det mindste at 
vide, at Indogermanerne havde fælles talord, eller at verbum 
substantvum var af samme rod og flecteredes paa samme vis. 
Det er navnlig m. h. t. Etruskerne, at kampen har været 
staaende imellem Indogermanisterne og deres modstandere. Thi 
