8 P. 0. SCHJØTT. [Nr 52 
theorien om den fælles arv og Grækoitalikernes oprindelige kul- 
turfælleskab vilde være i fare, naar det kunde antages, at der 
existerede et folk, Etruskerne, i begges nærhed, stammende 
fra Orienten og bærer af en derfra stammende kultur, som fra 
dem var bragt eller ialfald kunde være bragt til saavel Græker 
som Romer. Den ,indogermanske" kultur vilde da være dømt. 
Nu er det som bekjendt en enstemmig tradition i oldtiden saa- 
vel blandt Græker og Romer som blandt Etruskerne selv, at de 
ere komne fra Asien. Og her er man i almindelighed enig om, 
— hildet som man er i troen paa archæologiens og lingvistikens 
ufeilbarlighed — ganske at tilsidesætte denne tradition, idet 
man tror — selv Mommsen — at den beror paa et quid pro quo. 
Man har glemt, at bevisbyrden paahviler den, som vil angribe 
en foreliggende beretning, ikke den, som vil forsvare den. I 
den grad har man sat sagen paa hovedet, at man glemmer den 
ganske vigtige regel, om hvem omnus probandi paahviler. Hvor- 
ledes kan nu dette være gaaet til? Hvad er overhovedet for- 
skjellen imellem hvad jeg kalder philologiens methode og archæo- 
logiens og lingvistikens? Jo: philologien tager en nations liv 
og kulturudvikling som en helhed og bedømmer det enkelte led 
ud af sammenhængen med det hele, medens archæologien og 
lingvistiken tager de enkelte dele for sig og søger at sætte disse 
sammen til en helbed. Eller: de klippe det hele op i smaa 
stykker, spørge ikke om den organiske udvikling og har derfor 
intet øie for udviklingens sammenhæng og folkets liv. Begge i 
forening har de havt den indvirkning paa den videnskabelige 
forskning paa disse gebeter, at dens methode er bleven forrykket 
og maalet forfeilet. Tiden er nu kommet til, at formynderskabet 
kan ophøere, og at philologien igjen tager herredømme paa 
egen grund. 
Om denne dom over en herskende retning i tiden, der 
tæller de lærdeste og mest anseede tilhængere, maatte synes at 
være dristig, skal jeg =anføre følgende. Om det etruskiske 
spørgsmaal har der inden lingvistikens dyrkere i længere tid 
været fort en lebende fægtning, som har bevæget sig i alle 
mulige retninger. Der gives snart sagt ikke den sproggruppe, 
