1895.) DE ETHNOGRAPHISKE FORHOLD I GRÆKENLAND. 9 
hvortil man ikke har villet henføre dette sprog, — fornemmelig er 
kampen bleven staaende imellem Indogermanister, hvis fører er 
Deecke, og Pauli, hans forrige discipel. 
Og striden føres med kraftige vaaben, thi man angriber 
ej alene hinandens meninger, men ogsaa modstandernes person 
og videnskabelige ry. Især gjælder dette Deecke og Pauli, 
som før stod paa samme side, medens nu Deecke er gaaet over 
til den modsatte. Striden har faaet ny næring ved fundet af 
stenen paa Lemnos, et vigtigt fund, hvortil vi senere komme 
tilbage. Pauli bebreider sine modstandere —- og efter min me- 
ning med fuld føie — at deres bevisførelse hviler paa en circu- 
lus in demonstrando. De forklare nemlig en tvilsom form eller 
et tvilsomt ord under den forudsætning, at det eller den er af 
indogermanisk rod, og benytte saa denne forklaring til at be- 
vise, at vedkommende sprog er indogermansk. Som et exempel 
instar ommum det lykiske sprog, hvor Deecke opstiller en 
statelig række af talord fra 1—10, der ser helt indogermansk ud 
— kun skade, at man ikke ved, om ordene virkelig ogsaa betyde 
det, de udgives for at betyde. Det synes da at være en befoiet 
fordring, at en menighed, der som lingvistikerne er indbyrdes i 
strid om de vigtigste og mest fundamentale spørgsmaal, først 
udkjæmper denne strid, inden den gjer sine meninger gjældende 
udad. Men hertil er der, som det synes, smaa udsigter. Meget 
mere turde tiden være inde for denne videnskab til at opgive 
historiske gebeter, som den ikke magter. Qu: trop embrasse, mal 
étreint. Som et curiosum skal jeg bemærke, at Pauli i en anden 
sammenhæng selv gjer sig skyldig i de samme feil, som han 
paaviser hos sine modstandere. Det gjælder de illyriske sprog. 
Her har man nemlig nogle uforstaaelige eller noget nær ufor- 
staaelige indskrifter fra Veneterne, der angives at have været 
et illyrisk folk. Paa disse indskrifter forekomme nogle gaade- 
fulde former echo og mecho, hvilke Pauli forklarer som ego og 
me. Altsaa slutter han, at Veneterne og følgelig ogsaa Illyrerne 
ere Indogermaner, og at Illyrerne intet har med Albaneserne at 
gjøre, hvilket i almindelighed er antaget bl. a. af den ypperste 
kjender baade af Illyrer og Albaneser, G. Meyer, — og at Epi- 
