1895.] DE ETHNOGRAPHISKE FORHOLD I GRÆKENLAND. 11 

hed og de sagn, den havde efterladt. Man kan bruge et bil- 
lede: i den dødes øie skal kunne paavises billedet af den gjen- 
stand, som stod for det, da livet slukkedes. Det fæster sig der med 
en naturlovs magt. Paa samme vis med folkenes fantasi og de 
sagn, den paa et vist stadium af folkenes historie har formet. 
De ere afspeilinger af virkeligheden, om end i en form, der kan 
være vanskelig at forstaa, som skrifttegn af et tabt sprog. 
Og her maa paatales et uvæsen, som er drevet af nogle 
forskere til forherligelse af egen skarpsindighed og til skade for 
en negtern undersøgelse. Man søger nemlig at gaa ind i ved- 
kommende gamle forfatteres indre og paapege de kilder, de har 
fulgt, og den subjektive opfatning, de har bavt, og kommer saa 
let til det resultat, at disse forfattere, t. ex. Herodot, Hellani- 
cus, kort alle, hvis fremstilling man ej kan tilegne sig, ere for 
intet at regne. Man giver sig udseende af at ville forklare 
kilderne, medens man i virkeligheden stiller sig den opgave per 
fas og mefas at bortforklare dem. 
Den hovedfeil, som her begaaes — og den er meget almin- 
delig — er en forvexling af det mulige med det virkelige. Man 
viser en sand virtuositet i kritiske taskenspillerkunster for at 
borteskamotere det, man ikke har brug for. Specielt — som 
sagt — gaar det ud over Herodot, der for mange er ume béte 
mnotre. Dette uvæsen kan nu betragtes som aflægs. De sidste tiders 
opdagelser har givet dem et kraftigt dementi. Og jeg skal tilføie: 
hvilke kilder de gamle forfattere (lad mig sige Herodot, Hellani- 
cus, Æschylus, Sophocles, Euripides) har havt for sine historiske 
meddelelser, ved vi ikke. Men vi ved, at der var kilder paa 
den tid, som nu ikke længer er, forfattere, hvis navn vi ikke 
kjende. Og endnu en anden ting: har disse forfattere kjendt 
fremmede sprog, t. ex. semitisk? (cfr. 1. Makab. cap. 12). At 
senere forfattere, som Polyb, forstod semitisk, er der grund til at 
antage, hvorfor da ikke ogsaa for Athens forfatteres vedkommende. 
Athenerne havde mellem sine metøker og i sine havne repræ- 
sentanter for fremmede nationaliteter, t. ex. Semiter og Etru- 
sker, i mængde. Isokrates antyder, at han har havt kilder, som 
publikum i almindelighed ikke kjendte, og Furipides omtales som 
