1896.] GEOL. IAGTTAGELSEE, I TELEMARKEN 0. S. V. 7 



paa dette forhold, men fandt intet til bestyrkelse af Keilhaus 

 opfatning. De omtalte erosionsfurers udseende (de forgrener sig 

 opad paa almindelig vis) synes mig ikke at tyde paa, at der skulde 

 være noget særeget ved deres optræden, saaledes som Keilhau vil. 

 Fra Nijland har jeg gaaet vestover og havde her god anled- 

 ning til at blive bekjendt med Vestfjorddalens karakter. Dalen 

 er smukt U-formet. Indtil Øverland træffes intet fast fjeld ; bunden 

 og siden her i den midterste del af Vestfjorddalen er 50 — 100 

 meter op bedækket af morænegrus. Stenene er kantede, kant- 

 stedte og kun i undtagelsestilfælde tilrundede. De bestaar 

 af kvartsit, eiegneisagtige bergarter (granulit og granulitporfyr), 

 der ser ud til egentlig at være presset sparagmit. Kun langs 

 elven, der rinder jevnt og stridt, er der nogle mindre flader, 

 fremkomne ved at elvens stremning har vasket paa moræne- 

 gruset. Umiddelbart ved elven skal, efter hvad man har med- 

 delt mig, jordsmonnet flere steder være ler; heiere oppe fra 

 elven er det sand. Leren ved elven er, berettes der, tildels 

 „elstø", det vil sige, den holder sig, helst naar den er op blandet 

 med sand, i peiser, bagerovne og „avelsteder". Denne ler er 

 lys af farve. Hvad selve vegetationsjorden angaar, saa veksler 

 i Vestfjorddalen noksaa dyb sortagtig muldjord, skikket til eng, 

 og et mere tyndt mulddække, skikket til ager. Den første slags 

 er sur; men kan gjøres til agerland ved iblanding af sand 

 og grus. Fra dalbunden strækker som sagt morænegruset sig 

 gjerne opad dalsiderne indtil en høide af 50 — 100 m. Dette 

 grus paa dalsiderne er bevokset med granskov, og saadan vokser 

 ogsaa videre opover indtil dalens øvre rand, saaledes som denne 

 tegner sig fra kjere veien; skoven staar dog tyndt i høiden, og 

 store bratte svaberg er blottede indimellem. En del ur er faldt 

 ned over morænegruset. Men der er adskilligt, der ser ud som 

 ur uden at være det; i visse rendeformige striber, der antagelig 

 i sneløsningen er elvefar, er nemlig det fine materiale vasket 

 bort af morænegruset, saa der kun ligger blokke igjen. Til de 

 paa denne maade Motlagte stene kan der slutte sig nedramlede 

 blokke, og selve morænestene kan vel ogsaa ofte komme paa 

 fart nedover og slaaes itu til mindre stykker. 



