38 HANS EEUSCH. [No. 2. 



i Immungsæterdalen. Herfra gaar den i nordvest over det vest- 

 ligste af Jondalen til det vestligste punkt af Osvandet; saa for- 

 lader den sin hovedretning fra syd mod nord og løber gjennem 

 en bue igjen lige mod syd til Laagen, som den følger indover 

 Hardangervidden. Oplysninger om den sydligste del af Nume- 

 dalen haves i Kjerulf og Dahll: ,„Om Kongsbergs ertsdistrikt" 

 (Nyt Mag. f. Naturvid. b. 11, s. 173) og i Chr. A. Miinster: 

 „Kongsberg ertsdistrikt" (Vid.-selsk. skrifter. Math.naturv. klasse. 

 1894. No. 1). Kjerulf meddeler endvidere efter Dahll et snit tvers 

 over dalen ved Rollag kirke i „Om skuringsmerker m. m." I. 

 Universitetsprogram. Kra. 1871, s. 90. Dette profil, som er 

 gjentaget i .,Udsigt over det sydlige Norges geologi". Chra. 

 1879, s. 77, skal omtales nedenfor. Den geologiske undersegelse 

 besidder to kortfattede geologiske dagboger med oplysninger om 

 Numedalen, en fra 1858 af nuværende hyttemester Stalsberg og 

 en fra 1860 af Dahll. Et og andet skal meddeles af disse i 

 det følgende, som indeholder de detalj iagttagelser, jeg havde an- 

 ledning til at anstille. 



R.-o. Fjeldvidden. Jeg kom ind i Numedalen fra vest, 

 nemlig fra Sandhaug, som ligger ved Nordmandslaagen 1351 m. 

 o. h. (A. Dahl) under 60° 10' kort udenfor stiftsgrænsen. Derfra 

 tog jeg veien mod nordøst til Ransbod ved sjøen Langen (1293 

 m. o. h.). Øverst paa Kraknuten (straks udenfor kartets syd- 

 vestlige hjørne) forekom alunskifer og blaakvarts; maaske er 

 der paa dette sted ogsaa graa lerglimmerskifer tilstede, men jeg 

 saa den ikke. Forresten iagttog jeg ikke indtil nær henimod Hans- 

 bod andet slags fjeld end granit. Det er ikke meget fast klippe, 

 man faar anledning til at se; thi morænegrus ligger jevnt ud- 

 bredt. Paa nordsiden af Langen ved det punkt, hvor den snævrer 

 sammen, gik jeg opover dalskraaningen for at faa se fast fjeld; 

 fandt kun granit. 



Paa Langensjøens nordlige bred har vinterisen skudt op en 

 stenvold, som er V2 til 1 m. høi; den afdæmmer det vand, som 

 har sit tilsig til sjøen, saa der er fremkommet en blød myr 

 indenfor volden, og den, som skal vandre langs sjøen, gjør derfor 

 rettest i at følge volden. Paa omstaaende tegning er volden 



