1896.] BLIK UD I PHILOSOPHIENS FREMTID. 11 



Tanken har under al sin Udbredelse og Adspredelse, just 

 fordi den er Tanke, stedse et uvilkaarligt samlende, midt- 

 punktsøgende (centripetalt) Drag, og den sig udviklende klare 

 Bevidstked herom er Pliilosophie. 



Jeg troer og haaber, at denne Bevidsthed mere og mere 

 vil gjore sig gjældende. 



I den philosophiske Literatur merkes paa flere Kanter en 

 indadgaaende Tankebevægelse, idet Tanken fra de mangfoldige 

 ydre Gjenstande begynder at vende tilbage til sig selv. 



Som et ret merkeligt Tidstegn i denne Retning kan man 

 betragte den særegne Iver, hvormed man i Tydskland gaaer 

 tilbage til Kant. Der er endog stillet i Udsigt Udgivelsen af 

 et særeget Tidsskrift y>Kantstudien«, og der er dem blandt 

 T3^dsklands Philosopher, som kunne betegnes som Nykantianere. 

 Vistnok staaer Kant oprindelig med det ene Been i det 18de 

 Aarhundredes Empirisme; men efter her at have faaet Gran- 

 den rykket bort under sig ved den humeshe Skepticisme har 

 han vendt sig til Erkjendelsens subjective Factor, for der at 

 flnde Almindelighed og Nødvendighed, ligesom Ideen dog er 

 bleven ham et „Regulativ" for det stedse fremskridende Tanke- 

 arbeide. Saaledes danner just han Indgangen til dette Aar- 

 hundredes dybere Idealisme, til hvad vi have kaldt Philo- 

 sophiens classiske Periode. I en Tilbagevenden til Kant kan 

 man da med Føie see Begyndelsen til etslags classisk Benais- 

 sance, en nyclassisk Periode for Philosophien, og man kan vente, 

 at Touren kan komme til de øvrige Heroer, navnlig til Hegel 

 (hvilken sidste for Øieblikket i Tydskland synes væsentlig 

 glemt og uforstaaet, idet man med Hensyn til ham fordetmeste 

 lader sig nøie med at repetere traditionelle og banale Stikord). 

 Naturlig vi is er her ikke Tale om en blot Gjentagelse af For- 

 tidens Systemer, saa at den mellemkommende Periodes Arbeide 

 skulde være spildt og tilintetgjort. Hvad man kan haabe og 

 vente, er en Ideernes levende Gjenfødelse, saa at Tanken, som 

 jeg nylig sagde, vender tilbage i sig selv „mættet og beriget" 

 med det i Mellemtiden vundne Stof, medens det paa den anden 

 Side vel neppe kan undgaaes, at Renaissancen som saadan 



