4 G. FASTING. OM KANTS „KRITIK DER PRAKTISCHEN VERNUNFt". 



gen — thi den menneskelige tænkning kan ikke være væsensfor- 

 skjellig fra nogensomhelst anden tænkning — efter sin hjemmel og 

 sandhed ind under et absolut hinsidigt initiativ, lader forsaavidt 

 selve begrebet søge sin hjemmel og sandhed i det „ubegribeliges" 

 mysterium. Og paa den maade har han da ogsaa — tiltrods for 

 sig selv — en virkelig, baade i erkjendelse og villie bestaaende, 

 selvbevidsthed, et virkeligt selv, plantet i den rette grund, 

 vistnok frit, men dog ogsaa saa bestemt afhængigt formedelst sit 

 ophavs ubegribelighed. 



III. 



Som en filosofs selvbevidsthed er. saaledes er ogsaa hans guds- 

 bevidsthed. Til den mangel, som vi har fundet ved Kants selvbe- 

 vidsthed, svarer en bestemt mangel ved hans gudsbevidsthed. 



Just fordi Kants kritik ikke er ført ud til det yderste, til 

 tænkningen over hovedet eller bevidsthedens mulighed, har han 

 maattet tåge sin tilflugt til «postulatet" for at faa det med i sit 

 system, som det vistnok laa i hans bestemte interesse at hævde. 

 Da selve det kritiserende subjekt ikke var gaaet gjennem smelte- 

 diglen, saa kom ogsaa de trende postulater frihed, udødelighed og 

 gud, der er korrelater til selvet, til at svømme ovenpaa den egent- 

 lige tankestrøm. Hvad postulatet gud angaar, saa er det vel af 

 dem alle det svageste, hvad der er rimeligt nok; thi er der noget, 

 som ikke skal soges ad omveie, saa er det vel gud. Gud maa 

 postuleres, for at den moralske lov, der forlanger lyksalighed rea- 

 liseret som moment i det høieste gode, skal ske fyldest, idet gud 

 som den absolute raagt sørger for, at lyksalighed tilslut virkelig 

 tilfalder den værdige. 1 Selv om nu den moralske lov var at anse 

 for et absolut oprindeligt — fra tænkning isoleret — faktum, saa 

 kan der for det første gjøres indvending mod. at den handlendes 

 lyksalighed regnes med til det hoieste gode; thi hvorledes kan det 

 adledes at det blotte ..skal" V det kan være vanskeligt nok deraf 



1 Crit. d p. V. 199, 223 if. 



