CHK1STIANIA VIDENSK.-SELSK. FORHANDL. 18 8 0. No. 3. 5 



at lullede nogen ting, vanskeligt deraf at udlede, at fremmed lyk- 

 salighed hører til det høieste gode, men allersnindst lader egen 

 lyksalighed som hørende til det høieste gode sig deraf udlede- 

 Og denne lyksalighed skulde tilfalde den „værdige"? Hvorfra kom- 

 mer denne tanke om værdighed? Den ligger dog heller ikke inde- 

 sluttet i den moralske lov. Maaske dog udtryket „værdig" af 

 Kant er brugt uegentlig, saa der mere tænkes paa den den høiere 

 tingenes orden tilhørende sammenhæng mellem det moralske og 

 fysiske gode end paa menneskets krav; 1 men da bliver ikke 

 tanken om lyksalighedens tilfalden til den værdigejust noget grund- 

 lag for postulatet gud, der jo skal opfattes som den frie aarsag 

 til, at lyksalighed og værdighed bliver forenede. Og desuden fører 

 udtrykene nærmest paa en lyksalighedens tilstaaelse efter for- 

 tjeneste, en forestilling, der ikke alene som sagt ikke ligger i den 

 moralske lov, men ogsaa disharmonerer med dens al lyksalighed 

 tilsidesættende karakter. Men — bortseet fra ræsonnementets 

 holdbarhed — hvad vil det egentlig sige, at gud er et postulat? 

 Hvis den moralske — fra tænkning adskilte — lov er det eneste, 

 absolut oprindelige faktum i menneskesjælen, da kan det maaske 

 have sin grund at gjøre gud til et postulat; det er vel ogsaa det 

 mest energiske udtryk for gudsbevidstheden, saa længe man ikke 

 vil gjøre gudsbevidstheden selv i forbindelse med selvbe- 

 vi ds the den (og bevidstheden om det gode) til det ene, store, 

 oprindelige faktum; det vil nemlig sige saa meget som saa: guds- 

 bevidstheden hænger paa det nøieste sammen med den moralske 

 bevidsthed eller det moralske liv; saasnart dette og dermed den 

 høiere (noumenale) verdens kræfter rører sig (gjennem det som 

 en absolut kausalitet talende „skal"), indfinder ogsaa gudsbevidst- 

 heden sig; er der derimod ikke nogen moralsk bevidsthed, noget 

 moralsk liv, saa er der heller ingen (sand) gudsbevidsthed, men i 

 det høieste kun en ubestemt gudstanke af hypothetisk natur. 2 

 Visselig i sig selv fuldkommen sandt og noget, der har sin anven- 



1 Sml. Crit, cl. p. v. 234. 



: Crit. d, p. v. 249 ff.; eml. 227. 



