CHRISTIANIA VIDENSK.-SELSK. FORHAND Ij. 18 80. No. 3. 7 



maatte være i høi grad stærk og bestemt. Det er ogsaa i en vis 

 maade tilfældet. Den moralske lovs ubetingede gyldighed, plig- 

 tens uafviselige krav, sindelagets afgjørende betydning, personlig- 

 hedens værd som maal i sig selv, tilhører alt en ren og høi 

 bevidsthed om det gode og har tildels faaet en videnskabelig 

 begrundelse af blivende sandhed. Men mangelen af fuld selvbe- 

 vidsthed svækker uundgaaelig ogsaa bevidstheden om det gode. 

 For det første er bevidstheden om det gode overhovedet eller om 

 et apriorisk „skal" langtfra uimodsigelig. Saa længe nemlig denne 

 bevidsthed ikke er gjort til et med selve selvbevidstheden, kan 

 tænkningen urlen at komme i strid med nogen given sandhed 

 benegte den moralske sans og fortolke de derhen hørende fæno- 

 mener paa naturalistisk, eudaimonistisk, utilitarisk eller anden — 

 mere eller mindre plausibel — vis. Thi det kan ikke negtes, at 

 Kant ved at paaberaabe sig den moralske sans som noget, der ei- 

 et faktum (eller „ligesom et faktum"), kun støtter sig til en iagt- 

 tagelse og en dom, der ikke har nødvendighedens karakter. Hvad 

 Kant mener at have fund et hos alle mennesker, findes maaske dog 

 ikke hos alle eller er maaske anderlerles at opfatte (f. eks. som 

 ytringer ikke af friherl, men af en naturlov eller endog af et blindt 

 tilfælde). For det andet ophæver hans moralske princip sig selv 

 just ved det, som forresten ogsaa paa en vis maade er dets styrke, 

 nemlig ved den bestemmelse, at det kun er formelt og ikke mate- 

 rielt. Det vil jo simpelthen sige, at det princip, som sætter en 

 ubetinget pligt, aldrig angiver, hvori denne pligt bestaar. Selv 

 overgangen til den almindelige maksime „handle saaledes, at din 

 handlemaade kan gjælde som en almindelig lov" kan være tvivl- 

 som nok; thi her er dog forudsat den bestemmelse at handle vel, 

 der ikke ligger i principet. Og hvor langt kommer man desuden 

 med hin maksime, eller hvad skulde igjen med naturlighed lade 

 sig udlede af den? Et moralsk princip,, saa uvilligt mod al virke- 

 lighed, kan aldrig selv være virkelighed. At Kant betoner pligten 

 som det, der ikke spørger om den tilfældige lyst, at han forkaster 

 enhver tanke om en he High ed hos mennesket, der uvilkaarlig 

 skulde lede det til at gjøre alt godt, er fortræffeligt; men at plig- 



