8 G. FASTING. OM KANTS „KRITIK DER TRÅK riSCHEN VERNTJNFt". 



ten skulde være i strid med kjærlighed til virkeligheden overho- 

 vedet, at der heller ikke skulde kunne være tale om en ,,lyst til Her- 

 rens lov", men kun om „agtelse", er tanker, som ikke alene stran- 

 der paa sin egen ugjennemførbarhed, men ogsaa strider mod en 

 umiddelbar psychologisk iagttagelse, der som saadan har ligesaa stor 

 gyldighed som Kants. Kants moralske prineip er ufrugtbart ogumu- 

 ligt, fordi han ikke er gaaet tilbage til erkjendelsen af godhedens, 

 livets, den sande (intellektuelle og potentsielle) værens kilde; 

 men at det dog har sit aasyn saa at sige vendt mod denne kant 

 gjennem erkjendelsen af den moralske lovs sammenhæng med en 

 høiere verden og saa haardnakket negter at indlade sig med noget 

 hernedentil (heteronomien), det er paa den anden side et slags 

 stiltiende indrømmelse af, at bevidstheden om det gode tilsidst 

 kun ovenfra kan hente baade „form" og „materie". Saaledes tin- 

 der vi, at „Krit. d. pr. vern", saa temmelig selv blotter de mang- 

 ler, der er ved dets selvbevidsthed, gudsbevidsthed og bevidsthed 

 om det gode, hvorved den i grunden kommer til at befordre ideen 

 om denne tredobbelte bevidstheds nødvendige enhed. Og hvad 

 principet i Kants filosofi angaar, der jo med rette bedømmes efter 

 hans kri tik af den praktiske fornuft som hans systems slutsten, 

 saa er det. nok paa en maade empiristisk, forsaavidt han udenvi- 

 dere bygger paa den faktiske moralske sans, men kan dog forsaa- 

 vidt ogsaa betegnes som dogmatisk, som han lader den moral- 

 ske sans have sin grund i en høiere, for den endelige forstand 

 utilgjængelig kausalitet, som han altsaa maa siges at tro paa. 



