10 DE. G. STORM. MAGNUS ERLINGSSØNS LOV OM KONGEVALG ETC. 



Gudsifjer (Fr{>. III, 8) er udeladt i Oversættelsen, thi disse Ca- 

 pitler synes først at være udeladte af Oversætteren; det viser sig 

 nemlig, at paa andre Steder, hvor „Gudskirsler" omtaltes i Texten, 

 der har de ogsaa foreligget Oversætteren, som tildels ikke for- 

 staar Udtrykkene, f. Ex. Cap. 2 „da sande hun det effter som 

 gud vill det forklare" (= „pa sanne hon med yuds skirslum"), 

 men tildels beholder dem, som i samme Capitel: „eller bere 

 iern for det" (= eda berå iarn firir), eller Cap. 64: „oc enthen 

 bære Jern for sig eller fare fredløss (= III, 18 en sa bere 

 iarn firir sik eda fare utlægr) ; i Cap. 61 synes det endog, som om 

 Oversættelsens Afskriver har udeladt hvad der vedkom Jernbyrd, 

 thi efter „end om hun siger ney eller dylger (= en ef dyl, 

 NgL. I, 152, Linje 19) fortsættes umiddelbart: „end om disse 

 maal legger mand till" o. s. v., medens „bere karlmadr iarn 

 firir, en kona take i kætil" er sprunget over. 



Om den nyfundne § 1 kan først mærkes, at naturligvis det 

 gjentagne «Erkebisper ne" er Skrivfeil i Afskriften, ligesaa at„ikke" 

 er udfaldt foran „begraffuis y kirckegaarden", ligeledes er 

 Sætningen „en kononyr inni peim kostnad 11 udfaldt i Afskriften foran 

 „som icke før haffde" o. s. v. Oversættelsen svarer i det hele 

 vel til Gulathingslovens § 2, dog med Undtagelse af de 2 væsent- 

 lige Tillæg, at hvis Biskopen er død, skal Domcapitlet fungere i 

 hans Sted, og at efter „Kirckegaarden" indskydes „wden forfall, 

 som naagen kand komme paa", og disse Tillæg hører vel til Lo- 

 ven fra først af. Muligt og, at Oversætteren har havt for sig 

 Ordene neina peim rinde illzea æda uvizca (ikke som strax neden- 

 for rayne), siden han oversætter paa begge Steder med „for- 

 skiude". 



Det følger jo næsten af sig selv, at Erkebiskop Eystein, i 

 hvis Interesse Magnus Erlingssøns Valglov var given, lod denne 

 indfore i sin „Guldfjeder", og at de følgende Erkebiskoper fast- 

 holdt den i den kirkelige Lovgivning. Principet blev ogsaa stats- 

 retlig anerkjendt paa Ørething i 1212 (Munch d, 547), men rigtig- 

 nok fuldstændig tilsidesat af Birkebeinerne ved Kongevalget i 1217, 

 som derfor længe blev bestridt af Erkebiskopen; jeg kan derfor 



