!<J E. F. LOCHMANN. OM IMMUNITET. 



Mening, at de kroniske Eftersygdomme, der ere saa almindelige 

 efter mange akute, epidemiske Sygdomme, f. Ex. Mæslingerne, maa 

 sættes i nærmere Forbindelse med Immuniteten, og at de til- 

 sammen udgjøre de ukjendte Forandringer, Sygdomsprocessen har 

 fremkaldt i Organismen, og hvoraf kun ligesom de mest over- 

 fladiske Symptomer freintræde for Iagttagelsen, medens den i sit 

 Grundvæsen og Sammenhæng bliver skjult. Hvor dunkel og 

 gaadefuld denne Immunitet end er, er den dog i ethvert Fald 

 faktisk. Hvorfor den i nogle Tilfælde varer hele Livet igjennem, 

 i andre er indskrænket til et kortere Tidsrum, er fuldstændig ube- 

 kjendt. Den større eller mindre Intensitet af det første Anfald 

 forklarer ikke dette Forhold. Et Individ, der er let angrebet, kan 

 have opnaaet en ligesaa fuldstændig Immunitet, som den, der har 

 gjennemgaaet Sygdommen i dens alvorligste Form. Under denne 

 Art af Immunitet henhører, som jeg tror, mange af de Tilfælde, 

 der simpelthen opfattes som primær Immunitet. Det er fra den 

 specielle Pathologi bekjendt nok. at de fleste smitsomme epide- 

 miske Sygdomme kunne optræde under meget lette Former og 

 med meget mildt Forløb: Tyfus saaledes som simpel Feber: „am- 

 bulatorisk Tyfus", „abortiv Tyfus". Koleragiften varierer i sin 

 Virkning paa Organismen fra den i faa Timer dødelige asphyktiske 

 Form indtil en let, neppe med Ildebefindende forbundet Diarrhoe. 

 Skarlagensfeber kan optræde som en mild Halsbetændelse uden 

 noget Hududslet eller som et flygtigt Hududslet neppe ledsaget 

 af Feber; først den paafølgende Vattersot eller Albuminurien 

 viser Sygdommens sande Karakter. Jeg kjender Tilfælde, hvor 

 endog Læger enten paa sin Person eller i sin Familie har mis- 

 kjendt eller overseet saadanne lettere Former. 



En anden Art af Immunitet, og som hyppigst og almindeligst 

 antages for virkelig Immunitet, beror paa Særegenheder ved de for 

 skjellige Sygdomsgifte. Disse have hver sine bestemte Over- 

 førelsesmaader og tildels hvad den ældre Pathologi kaldte: „atria- 

 morborum". Det er ikke nok at være i Nærheden af en syg og 

 endog i nøieste Berørelse med ham. Selv om Sygdommen er 



