CHRISTIANIA VIDENSK.-SELSK. FORHANDL. 18 80. NO. 16. 9 



vel oftere var Tilfælde, at han ikke bekvemmede sig dertil uden 

 Modvilje eller Selvovervindelse, eller at der, selv efterat Parternes 

 Mellemværende paa en vis Maade kunde siges at være op- og 

 afgjort ved saadan Fyldestgjørelse, dog vedblev at beståa et uven- 

 ligt eller mindre godt Forhold mellem Parterne. Hvor man vilde 

 forebygge dette, eller hvor Sagvolderen virkelig ønskede en fuld- 

 kommen Udsoning, tjente da vel denne vingjof eller yfirgjof som 

 Middel dertil eller Tegn derpaa, tjente den ligesom til en Be- 

 segling af, at det gode Forhold, som havde fundet Sted mellem 

 Parterne, førend deres ved Dom eller Forlig afgjorte Mellemværende 

 var opstaaet, nu var gjenoprettet. 1 



At dette var Hensigten eller Betydningen, naar man gav 

 yfirgjof eller vingjof ved Udredelsen af gjold eller bøtr, er vistnok 

 i Almindelighed ikke udtalt. Saaledes finder man intet derom i 

 Brevene DN. I, 785. 741. 875. V, 529. Derimod siges det ud- 

 trykkeligen i Brevet DN. III, 691. hvor det heder, at da Gut- 

 torm havde betalt Elling Øysteinssøn paa hans Broderbørns Vegne 

 gjold og bøtr, som han var idømt for deres Fader Alf Øysteins- 

 søns Drab, lovede han dem eller Elling paa deres Vegne einæ vin- 

 gafivo i ifirgiof til lædræ vinatto som er ein klædes karmans stak, 

 einæ kvern samdæ P/ 2 ale en ifuir gangcen ok é kiørlag ok æn 1 hors 

 siva goth som 4 kiørlagh ok pæt afliendc han honom samstundes. 



Hermed kan sammenholdes, hvad der i Njåls saga c. 124 for- 

 tælles om den Sags Afgjørelse, som Njaals Sønner havde paadraget 

 sig ved at dræbe hans Fostersøn Hoskuld. Da Sagen skulde af- 

 gjøres ved Ptettergang, kunde den paa Grund af en Feil, som 

 Sagsøgeren havde begaaet. ikke blive undergiven Dom. Njaal 

 søgte da paa sine Sønners Vegne at faa den afgjort ved Forlig, 

 og efterat Modparten var indgaaet paa Forslaget derom, opnævnte 

 begge Parter sine gerdarmenn, som derpaa kom sammen og afgave 

 sin Kjendelse. Af det betydelige Beløb, der ifølge denne skulde 



1 DN. I, 81. II, 713. III, 691; paa hvilket sidstnævnte Sted det endogsaa 

 udtrykkeligen siges, at Drabsmanden gav den dræbtes Børn Løfte om einæ 

 vingafuo i ifuirgiof til bætræ vinatto. 



