Den beror paa den Uklarhed, der kan paavises allerede hos 

 Hegel selv (f. Ex. i hans Lære om Abiogenese, sammenlignet med 

 hans Polemik mod Condillacs Psychologi) over den reelle Betyd- 

 ning af den dialektiske Overgang, der overhovedet kan udtrykkes 

 i en Modsætningerne forbindende Dom f. Ex. Væren er Intet. En 

 saadan Sats, der ligefrem udtrykte Identitet, skulde suppleres ved 

 den modsatte f. Ex. Væren er ikke Intet d. e. forskjellig derfra, 

 men Resultatet af disse to synes ganske ubestemt og problematisk. 

 Denne Dialektikens tvetydige, svævende Holdning, der nærmest 

 fører til et mere eller mindre overfladisk Justemilieu med en mere 

 eller mindre fordulgt Skepticisme, er væsentlig fastholdt af det 

 Hegelianske Høire (Rosenkrantz o. a.), medens det første Skridt 

 udover Tvetydigheden er tåget af det Hegelianske Venstre, de saa- 

 kaldte Junghegelianere (Strauss, Michelet o. fl.). Disse have mer 

 eller mindre konsekvent forstaaet hin Overgang som et Identitets- 

 forhold eller en Identitetsudsigelse f. Ex. Væren er (d. e. er iden- 

 tisk med =) intet; Mekanisme, Teleologi (d. e. Hensigtsmæssig- 

 heden i Naturen) er = dens iboende Livskraft o. s. v., ved hvil- 

 ken Forstaaelse Hegelianismen er bleven det philosophiske Grundlag 

 navnlig for Atheismen og Materialismen (Michelet, Feuerbach o. 

 a.). Det næste Skridt er tåget af Stipendiat Dons, naar han har 

 forstaaet Overgangen som et blot, som det synes, endog ensidigt 

 Forudsætningsforhold, altsaa metaphysisk, hvoraf følger bl. a. Læ- 

 ren om Guds absolute Overmenneskelighed paa samme Tid som 

 Mennesket som alt existerer ved ham. Hvad der nu staar tilbage 

 er, hvad den Foredragende har stillet sig til Opgave og i sine Fo- 

 relæsninger allerede udført, Gjeunemførelsen af Opfatningen af hin 

 Overgang som en virkelig Tankeudvikling, nemlig Dom eller Slut- 

 ning, der som saadan maa ligge bag den materielle Natur og i 

 den fremtræde som et nødvendigt Forudsætnings- og Samvirkens- 

 forhold, men i Aandeus Verden være levende og virkelig tilstede 

 som aandig Udvikling. I denne Betragtning ligger ogsaa forment- 

 lig Principet for den philosophiske Gjendrivelse af den i sine 

 Konsekventser materialistiske Evolutionslære, baade den snevrere 

 (Darwin) og den videre (Haeckel, Herbert Spencer o. a.). 



