CHRISTIANIA VIDENSK.-SELSK. FORHANDL. 18 7 9. No. 9. IV 



et saligt Liv paa den nye Jord, medens de Ryggesløse styrtes 



ned i Tartarus's Dyb, i Hades's Huler. 



Man kunde vistnok indvende, at denne Overensstemmelse i 

 Skildringen af Akterne i den sidste Katastrofes Drama ikke be- 

 høvede at tyde hen paa noget historisk Slægtskab mellem Vøluspaa 

 og Oraklerne, men at den meget mere kunde have sin Grund deri, 

 at saavel Volven som Sibyllerne havde øst af en eller flere fælles 

 Kilder. Der kan vel ikke være Tale om, at Vøluspaas Forfatter 

 skulde have kjendt de jødisk-apokalyptiske Skrifter som Henochs 

 Bog, 4de Esra Bog o. s. v., men vistnok den nytestamentlige Litera- 

 tur, hvoraf han, som senere skal paavises, selvstændig har optaget 

 et enkelt Træk. Men den bibelske Skildring af de sidste Ting er i 

 mange Henseender ganske forskjellig fra Vøluspaas. Volven har 

 ikke tåget det af Bibelen, at der opstaar en almindelig Verdens- 

 brand, en ny forklaret Jord med en lykkelig Tilstand for den nye 

 Menneskeslægt, og at saa først Dommeren kommer; denne Tanke 

 forefindes — saavidtmig bekjendt — kun i de Sibyllinske Orakler, 

 der saaledes maa være Vøluspaas Kilde. Efter Bibelen er Domme- 

 rens Ankomst en Gjenkomst; han har tidligere været paa Jorden, 

 har levet et Liv som Menneske o. s. v. Vøluspaa omtaler intet 

 af dette, den omtaler ikke Kristi Fødsel blandt Fortidens Begiven- 

 heder, det er efter den en Ubekjendt, der kommer at oprette sit 

 Herredømme. Altsaa har her ikke Bibelen været Kilden; men 

 da flere Orakler (f. Ex. Oraklet i fjerde Bog og i ottende, 1—159), 

 fremstille Sagen fuldstændig paa samme Maade som Vøluspaa, 

 kun tale om Ankomsten til Dommen, ikke om Dommerens tidli- 

 gere Gjerning, saa er der ingen anden Udvei end at antage, at 

 disse eller lignende Orakler have været baade Forbilleder og Kilder, 

 hvad dette Punkt angaar. 



Jeg skal efter dette gaa nærmere ind paa de forskjellige Mo- 

 menter i Vøluspaas Maleri af de sidste Ting. 



1. Det sædelige Forfald aabenbarer sig som Strid mellem Brø- 

 dre og Slægtninge (V. 45), Mened, Manddrab (V. 39) og svart 

 Horeri (V. 45 og 39). Netop disse Synder accentuere ogsaa Si- 

 byllerne: Børn hade Forældrene, Forældrene sine Børn (Or. S. VIII, 



Vid.-Selsk. Forh. 1879. No. 9. 2 



