18 A. CHR. BANG. VØLUSPÅA OG i>E SIBYLLINSKE ORAKLER. 



84), man har sagt sig løs fra al Skamfølelse (Or. S. VIII, 184) 

 og øver Løgn og bryder sit Løfte (Or. S. VIII, 186—87), man 

 har „Hænder besudlede af Blod" (Or. S. IV, 158), man bedriver det 

 skjændigste Slags Horeri, Sønnen med sin Moder, Faderen med 

 sin Datter (Or. S. VII, 43-44). 



2. Vøluspaa omtaler Strid og Kamp paa Jorden; „ingenMand 

 den anden skaaner", der er „0xe-01d, Sværd-Old, Skjolde kløves" 

 (V. 45). Lignende Bellum omnium contra omnes skildre ogsaa 

 Sibyllerne. Vilde Folkeslag komme og lægge Lande og Byer i 

 Ruiner (Or. S. V, 469 o. fl. St), der opstaar Krige, der ødelægge Lan- 

 denes Indvaanere, saa Jorden er bedækket med Blod og Støv (Or. 

 S. II, 161). 



3. „Vindtiden" i Vøluspaa er, og det vistnok med Rette, i 

 senere Digte forstaaet derhen, at der vil indtræde stærke Rystelser 

 i Elementerne, Jordskjælv, Solformørkelser, en uafbrudt Vinter uden 

 Sommer med Storme, Snefog, Mørke. En saadan „Vindtid" vide 

 nu ogsaa Oraklerne at tale om. Der vil opstaa Jordskjælv (VIII, 

 87), Brøl og Brag høres (VIII, 174), Solen dukker ned under Oce- 

 anet og bliver borte (V, 478), en bælgmørk Nat ruger over Him- 

 melen (V, 480) og overskygger hele Jorden (II, 194), Aaret er al- 

 deles opfyldt af Storme (VIII, 222), voldsomme Skybrud lægge 

 Jorden øde (VIII, 204). Det er altsaa saa langtifra, at „Vindtiden" 

 er en „echtdeutsche Vorstellung", som Grimm antager (II, 681), at 

 Begrebet meget mere er flydt ud lige fra de Sibyllinske Bøger. 



4. Vøluspaas „ V argt id" betegner aabenbarlig det Tidsrum, 

 da den løsslupne F en ris ul v grasserer. Tanken, der ikke har 

 nogen Parallel hos Sibyllerne, hviler sikkerlig paa Johannes's Aaben- 

 baring Cap. 20, hvor der tales om, at den bundne Satanas „løses 

 af sit Fængsel" strax før Dommen (V. 7). Og at fremstille 

 Satan netop under Billedet af en Ulv, det er en ægte bibelsk 

 Fremgangsmaade; det heder jo i Evangeliet: Ulven røver og 

 adspreder Faarene (Joh. Evg. 10, 12). 



5. Verdensslangen (jørmungandr), siger Vøluspaa, snor sig i 

 Jøtunharme, Ormen duver Bølger, og Ørnen skriger, slider nebbleg 

 Lig, Naglfar løsner (V. 50). Ormen, Slangen hæver sig altsaa i 



