12 G. STOKM. HAANDSK. OG OVERS. AF MAGNUS LAGABØTERS LOVE. 



med disse faa Undtagelser — altsaa henimod 70 Exernplarer — 

 Iste Halvdel af 14de Aarhundrede eller Haakon Magnussøns og 

 Magnus Erikssøns Tidsalder (1299—1355). For de ældstes Ved- 

 kommende (Bøgerne fra 13de Aarhundrede) er det let forstaaeligt, 

 at man ikke var saa omhyggelig for deresfBevarelse (det ene af 

 de to fuldstændige Exernplarer er ogsaa bevaret udenfor Norge, 

 paa Færøerne) — thi baade gammeldags Sprogformer og Skrive- 

 maade maa tidligt have lagt Hindringer iveien for Forstaaelsen, 

 og den stærke Virksomhed for Forfleringen af Lovbøger i 14de 

 Aarhundrede gjorde vel ogsaa de ældre Exernplarer overflødige. 

 Men ialfald det første Hensyn kan ikke forklare den paafaldende 

 Fattigdom af Lovbøger, skrevne efter c. 1350. Vi ser nemlig 

 netop af de mange Retterbøder, der blev indskrevne i Lovbøgerne 

 i 2den Halvdel af 14de Aarhundrede, at dengang baade Sprog og 

 Retskrivning undergik stærke Forandringer, saa at det ikke er saa 

 ligetil at forståa en Lovbog, der var skrevet over en Menneske- 

 alder forud. Mangelen paa ny Af skrivning er derfor vistnok kun 

 en Frugt af den almindelige SvækJcelse, det norske Folk havde 

 undergaaet i Midten af 14de Aarhundrede. Ved denne Svækkelse 

 tænker jeg ikke saa meget paa en gradvis Synken, en Nedadgaaen i 

 Virksomhed, saaledes som den viser sig i Næringsveiene; Overgangen 

 er dertil for brat og for pludselig: stærk Produktion indtil c. 1350, 

 ganske svag Produktion i den følgende Menneskealder og saa fuld- 

 stændigt Ophør 1 ). Man kan derfor ikke undlade at trække Paral- 

 leler med de Folkesygdomme, som fra Midten af 14de Aarhundrede 

 ifølge de ældre Traditioner nedbrød Norges Folkemængde: den 

 store Mandedød 1349-50, Barnedøden 1359—60 og Pesten i 1371. 

 Den „penneføre" Befolkning maa vi vel søge blandt geistlige og 

 verdslige Stormænd og disses Følge (Klerker og Skrivere), og at 

 mange eller raaaske Flertallet af Stormænd døde i Pesten er jo be- 

 kjendt nok, og det er let forklarligt, at Bogproduktionen stansede af 



') Det enkelte Brudstykke R. 46, som ellers neppe er stort yngre end c. 1400, 

 kan ikke være et fuldgodt Vidne; det er jo ganske enestaaende og efter sitUd- 

 seende at dømme skrevet til Udfyldelse af et ældre Exemplar. 



