4 E. F. B. HORN. KAN DER GIVES NOGEN DEFINITION AF SJÆLEN? 



ler. Noget Lignende møder os i Begrebet om Storhed anvendt 

 paa Sjælen. Man taler om store og smaa Sjæle eller om store 

 Mænd. Her gjælder det ligeledes for at faa et sandere og Sjælen 

 værdigere Begreb om Storhed, saa at Udtrykket ikke misbruges, 

 at være opmærksom paa en lignende Forkortning. For at blive 

 i Sandhed stor maa man vistnok først blive liden, d. v. s. gjen- 

 nemgaa en Selvfornegtelsens og Dannelsens Skjærsild. Ingen bli- 

 ver stor Musiker, uden at han har pint sin Sjæl gjennem dette 

 Naaleøie af Studium og Øvelse, hvorved Tautologier og døde 

 Masser forsvinde. 



Naar vi saaledes bestemme Sjælen som et Væsen, der fore- 

 tager denne Forkortning med sine egne Indtryk, Stemninger og 

 Lidenskaber, saa have vi ikke dermed blot betegnet en enkelt 

 Egenskab ved Sjælen, men netop dens stadige Virksomhed og 

 Opgave. Med denne Forkortning er eller bør Sjælen være uaf- 

 brudt sysselsat, bevidst eller ubevidst, ubevidst i det, man kakler 

 Vane, og bevidst i alle aandige Funktioner, hvor man optager 

 og forarbeider Noget i sig eller tugter sig selv til Lydighed under 

 en høiere Lov. 



Fra dette Synspunkt maa man kunne afgjøre, hvorvidt Sjælen 

 lader sig definere. Kant har Ret i, at kun Mathematiken giver 

 nøiagtige Definitioner. Sjælen kan altsaa kun defineres, forsaavidt 

 den kan bestemmes mathematisk. Det vil da komme an paa, 

 hvor langt man kan udvide den her omhandlede Forkortning over 

 Sjælens Felt, eller i hvilken Grad den udgjor en Væsensbestem- 

 melse ved Sjælen. Det maa da strax indsees, at den Mathematik, 

 som her kan komme til Anvendelse, kun behersker Sjælens Gebet, 

 forsaavidt de sjælelige Funktioner ere Me Ile min stants er i Sjæ- 

 lens uendelige Historie. Mathematiken har kun med det Kvantita- 

 tive at skaffe og forudsætter saaledes det Kvalitative, hvis Indhold 

 ikke kvantitativt kan bestemmes, og det hele Arbeide, som Sjælen 

 har under den omhandlede Forkortningsproces, maa da opfattes 

 som en stadig Forarbeidelse af et Raastof, der bliver den tilført, 

 saaledes, at hver ny Forkortning bliver baade et DifTerential af 

 den hele uendelige Linie og en forbedret Fortsættelse af 



