6 H. GOLDSCHMIDT. [No. 1. 



hvorefter den kemiske affinitet, den kraft, som holder en for- 

 bindelses bestanddele sammen, kunde maales ved den varme- 

 mængde, der udvikles ved forbindelsernes dannelse eller spaltning. 

 Disse ideer, der senere blev optagne af franskmanden Berthelot, 

 fandt megen anklang hos kemikerne; dog viste det sig senere, 

 at de ikke var rigtige. Saa vigtige og fortjenstfulde disse maa- 

 linger af den ved de kemiske reaktioner udviklede eller bundne 

 varme end var, bragte dog denne thermokemi, som man kaldte 

 denne gren af videnskaben, ikke nogen direkte fremgang i 

 affinitetsproblemet. 



Og dog var allerede længe før, ved udgangen af det 18de 

 aarhundrede, den vei bleven udstukket, der skulde føre til den 

 videnskabelige grundlæggelse af affinitetslæren. Da general 

 Bonaparte gjorde sit tog til Ægypten, var blandt andre 

 videnskabsmænd ogsaa med ham kemikeren Claude Louis Ber- 

 thollet. Under sit ophold i Kairo udarbeidede denne en affinitets- 

 theori, i hvilken der blev udtalt et nyt princip, massevirkningen. 

 Det er ikke usandsynligt, at det var et naturfænomen, som han 

 iagttog i Ægypten, og som han blandt andet anfører som exempel 

 paa theorien, som gav stødet til dette arbeide. Paa bredderne 

 af de ægyptiske natronsøer findes udvitringer af soda, kulsurt 

 natron; våndet indeholder kogsalt, medens bunden bestaar af 

 kalksten, kulsur kalk. Naar nu saltet virker paa den kulsure 

 kalk, dannes kulsurt natron af kogsaltets natrium og kalkstenens 

 kulsyre, medens kalken gaar i opløsning som klorkalcium. 



Klornatrium + kulsur kalk = kulsurt Natron -[- klor- 

 kalcium. 



Dette var netop det omvendte af den forlængst kjendte 

 reaktion, at kulsurt natron udfælder kulsur kalk af en klor- 

 kalciumopløsning. Kulsyren viste saaledes i den sidstnævnte 

 reaktion større affinitet til kalk end til natron, medens den 

 derimod i natronsøerne viste større affinitet til natron end til 

 kalk. Af dette exempel samt af mange andre, som han dels 

 fandt i allerede kjendte reaktioner og dels ved egne forsøg, 

 sluttede Berthollet, at det ikke alene kommer an paa affiniteten, 

 men ogsaa paa mængdeforholdene — masserne, som han kaldte 



