H. GOLDSCHMIDT. [No. 1, 



endnu i vore dage med, undertiden — ved at indføre et ord, 

 som skulde betegne fænomenet; og man sagde da, at visse 

 stoffer havde mere slægtskab eller større affinitet til hverandre, 

 og andre mindre. Men videnskabeligt kom man ikke nærmere 

 ind paa begrebet om den kemiske affinitet før i det 18de aar- 

 hundrede, da hele det materiale af kjendsgjerninger, som tek- 

 nikere, bergmænd, farmaceuterne og ikke mindst alkemisterne i 

 tidernes løb havde bragt sammen, ved hjælp af fysikens methoder 

 blev samlet til den kemiske videnskab. 



Svensken Bergman opstillede i 1783 en theori om affini- 

 teten; han gik, ligesom andre før ham, ud fra en tiltrækning 

 som aarsagen til, at stofferne kunde forene sig med hverandre 

 til kemiske forbindelser. Naar to stoffer, A og B, træder 

 sammen til en forbindelse, og der kommer til et tredie, C, hvis 

 affinitet til A er større end jB's, saa drives B ud, og der dannes 

 forbindelsen AC. Efter dette princip har Bergman, støttet til 

 talrige analyser, opstillet sine affinitetstabeller. Efter hans 

 theori skulde denne slags processer al tid forløbe fuldstændig; 

 den hele mængde af stoffet AB skulde med G gaa over til 

 AG og B. Men dette er ikke altid tilfældet. Imidlertid stod 

 Bergmans affinitetstheori i stor anseelse; og endnu i vore 

 dage er der kemikere, som — om end ubevidst — staar paa 

 Bergmans standpunkt. 



Noget væsentligt fremskridt fra Bergman findes ikke i 

 Berzelius's elektrokemiske theori, der i den første halvdel af 

 det nittende aarhundrede var den raadende i kemien. Berzelius 

 gaar ud fra elektricitet hos elementernes atomer, positiv og 

 negativ i forskjellig mængde. Den art elektricitet, der er frem- 

 herskende, giver atomet dets karakter; hos metallernes atomer 

 er den positive elektricitet overveiende, den negative hos 

 metalloiderne, legemer som svovl, klor eller surstof. Et stærkt 

 positiv elektrisk atom maa tiltrække et stærkt negativt, og 

 saaledes skulde elementernes affinitet være at føre tilbage til 

 deres hypothetiske elektriske forhold. Berzelius ordnede elemen- 

 terne efter deres forskjellige elektriske forhold i en række, den 

 saakaldte spændingsrække. I den ene ende af rækken stod de 



