1903.] TIL MINDE OM PROFESSOR G. A. BJERKNES. 7 



principet, noget andet end for os. Men lige fuldt, da vor bevæ- 

 gelseslære grundlagdes af renaissancetidens store forskere, blev 

 det aristoteliske princip, at bevægelserne, eller rettere sagt bevæ- 

 gelsesforandringerne hos et bevæget legeme altid maatte skyldes 

 umiddelbar berøring med et bevægende legeme, staaende uan- 

 fegtet. Man fastholdt, at et legeme kun kan virke der, hvor det 

 er, at det ene døde legeme kun kan forandre sin bevægelses- 

 tilstand af tvang, under en umiddelbar kollision med det andet 

 døde legeme. Derfor søgte man overalt efter mellemled, hvor der 

 syntes at foreligge virkninger paa afstand. Kepler fremkastede 

 tanken om fangarme, hvormed solen holdt planeterne fast i deres 

 baner, og Descartes fyldte himmelrummet med en hvirvlende 

 æter, der gjorde den samme tjeneste. De elektriske og magne- 

 tiske tiltrækninger og frastødninger tilskrev man udsendelsen af 

 fine stoffe fra de virkende legemer. 



Mod denne lære opsattes saa den, som, skjønt ikke ganske 

 med rette, bærer Newtons navn. Newton opdagede den formelle 

 lov, der bragte orden og rede i det uendelige virvar, som her- 

 skede i opfatningen af himmellegemernes bevægelser. Men han 

 skilte skarpt mellem lovens form og dens fysiske indhold. Han 

 sagde ikke som etterfølgerne uden videre, at himmellegemerne 

 tiltrak hinanden, han sagde, at de bevægede sig, som om de 

 tiltrak hinanden, og han har selv søgt efter de mellemled, som 

 skulde formidle virkningen. Han veg tilbage for den udtrykke- 

 lige antagelse af det paradoks, at det ene døde legeme ligesom 

 skulde vide om, hvor det andet døde legeme befandt sig, og at 

 det skulde kunne bevæge sig i kraft af denne bevidsthed. 



Men etterfølgerne glemte mesterens forsigtige reservation. 

 Blendet af den Newtonske lovs ophøiede enkelthed, og af den 

 orden og rede, som den bragte i det tidligere virvar, forvekslede 

 de form med indhold. De udelod mesterens forsigtige som om, 

 og tilskrev uden videre materien evnen til at virke paa afstand. 

 Mellem newtonianerne og forsvarerne af de gamle synsmaader, 

 cartesianerne, som de gjerne kaldtes, stod der gjennem to genera- 

 tioner en forbitret strid; og den endte med seier over hele linjen 

 for newtonianerne. 



