1903.] TIL MINDE OM PROFESSOR C. A. BJERKNES. 13 



ling, hvor det i 1868 i speciellere form løste problem skulde 

 behandles i størst mulig almindelighed. 



Desværre skulde fortsættelsen af denne afhandling aldrig 

 komme. I hans efterladte papirer findes et udførligt og tilsyne- 

 ladende trykkefærdigt manuskript til denne fortsættelse. Men 

 med sin minutiøse, næsten sygelige selvkritik havde han yderst 

 vanskelig for at tåge beslutningen om, at nu skulde det være 

 færdigt. Tanken om nye forbedringer optog ham stadig, nye 

 ideer bragte nye tilføielser, stoffet svulmede op og voksede ham 

 over hovedet. Den intense koncentration paa den detalj, han 

 i øieblikket havde for sig, saa intens, at han glemte dens sam- 

 menhæng med det forangaaende og det efterfølgende, var uden 

 tvivl hans styrke. Men det var ogsaa en svaghed, der, da den 

 udviklede sig videre med aarene, skulde bringe hans hele livs- 

 verk i fare for at gaa tilgrunde. 



Fra det intense detaljarbeide med denne afhandling, som 

 endnu venter paa at blive trykt, og fra andre hydrodynamiske 

 arbeider, hvor det mathematiske apparat traadte mere i forgrun- 

 den paa de fysiske formaals bekostning, blev han i forsomme- 

 ren 1875 revet ud ved en ydre tilfældighed. Af det netop 

 udkomne andet hefte af Kirchhoffs bekjendte forelæsninger over 

 mathematisk fy sik fik han se, at han ikke længer var ganske 

 alene paa sit omraade. Kirchhoff forfulgte ikke det samme 

 maal som Bjerknes. Det var kun som et regneeksempel, at han 

 havde behandlet problement om to kuglers bevægelse i en væd- 

 ske. Resultatet stemte med de langt almindeligere resultater, 

 som Bjerknes forlængst sad inde med. Ogsaa den eiendomme- 

 lige forvredne analogi med magnetismen havde Kirchhoff bemer- 

 ket. Men i et fortegn og en talfaktor var der en liden forskjel. 



Revisionen af regningerne førte til, at feilen laa hos Kirchhoff. 

 Men dette er det mindre væsentlige. Af afgjørende betydning 

 var det derimod, at det under disse kontrolregninger lykkedes 

 ham at skrive sine formler op i saadan form, at han med en 

 gang kunde gjennemskue paradokset fra 1868 om modvirknings- 

 principet og det, som det viste sig, dermed sammenhængende 

 paradoks om den forvredne form af analogien med magnetismen. 



