18 V. BJERKNES. [No. 7. 



hvad han kaldte det elektriske og det magnetiske felt i dette 

 medium. 



I et for faa uger siden fuldført manuskript har Bjerknes 

 antydet den tanke, at Faraday, som jo ogsaa stod den anderle- 

 des tænkende fortid en menneskealder nærmere, kanske ogsaa 

 har faaet i sin haand de paa den tid meget udbredte eulerske 

 breve, dengang da han som bogbindersvend tilfredsstillede sin 

 kundskabstørst ved at læse de bøger, han bandt ind, og at paa 

 denne maade det frø blev saaet, der skulde komme til at spire, 

 da han stod overfor de eksperimenter, som i hans tanker ikke 

 mere lod sig forene med samtidens anskuelser. Meget kan 

 tale herfor. Thi ikke blot er slegtskabet i tankegang umis- 

 kjendeligt, men selv de figurer, hvormed Euler illustrerer sin 

 theori for magnetismen, kunde være tegnet den dag idag til 

 remstilling af magnetiske felter i Faraday'sk forstand. 



Det være nu hermed, som det vil, Faraday fremsatte sine 

 tanker, og samtidens autoriteter oversaa dem. Men en ung 

 skotlænder, Maxwell, som troede, at der stak mere i Faradays 

 ideer, foresatte sig ikke at læse nogen anden mathematisk frem- 

 stilling af elektricitetslæren, førend han havde sat Faradays 

 ideer i mathematisk form. Saaledes opstod den berømte Max- 

 wellske theori, der nu i vore dage behersker den halve fysik 

 eller mere. Men heller ikke Maxwell skulde opnaa at se sine 

 ideer seire. Han døde i 1879 som en høit anseet mand, der 

 efterlod sig en rig produktion. Men hans egentlige storverk 

 var altfor stort til at kunne forstaaes af samtidens lærde. Først 

 ti aar efter hans død skulde gjennembruddet komme ved de 

 glimrende fterfø'iske eksperimenter, der paa engang stillede Max- 

 wells theori i forgrunden som den eneste ledetraad for det videre 

 theoretiske arbeide inden elektricitetslæren. 



Den Maxwellske theoris seir betegnede en fuldstændig opgi- 

 ven af fjernvirkningslæren paa elektricitetslærens omraade. Og 

 dette havde tilfølge, at elektricitetslæren paa engang fik et helt 

 nyt indhold og omfang. Før havde de fjernvirkninger, man saa, 

 været alt. Nu blev fjernvirkningerne kun at betragte som høist 

 uvæsentlige ytringer af et bagenforliggende, for vore sanser 



