22 MAGNUS OLSEN. [No. 10. 



foran ft, og u-runen, som følger efter, er betydelig større end 

 sædvanlig mellem rnnerne i denne indskrift. 



Paa Farrer's tegning af nr. XVI sees til venstre for den 

 lille ft-rune en nogenlunde vertikal streg, som begynder lidt 

 ovenfor r-runens basis og som ikke naar heit op til i høide med 

 denne runes top. Denne vertikale streg skjærer i sin øvre del 

 ø-runens hovedstav. Da jeg kun kjender indskriften fra Farrers 

 tegning, tør jeg ikke have nogen mening om, hvorvidt denne 

 streg er ristet eller om den er tilfældig. Dette sidste er vel 

 muligt, da den synes at danne en mere uren linje end de øvrige 

 runetræk. 



Omtrent i høide med den nævnte vertikale stregs top gaar 

 der fra ø-runens stav nedad mod venstre en liden streg, som 

 efter Farrer's gjengivelse neppe kan være tilfeldig. Denne 

 streg, som er parallel med ø-rnnens kviste, opfatter jeg som 

 1-runens kvist. Eiter min formodning skal nederste del af ø- 

 runen i ordet køukr læses for sig som i t. Hvis den ovenfor 

 omtalte vertikale streg virkelig er indridset, da kunde den maaske 

 være at forbinde med kvisten nedentil paa ø-runen til en 1-rune. 

 Vistnok berører ikke kvisten og den lodrette streg hinanden; 

 men det kunde man heller ikke vente, naar denne streg ikke 

 skulde falde sammen med ø-runens stav. 



Hvordan nu end den lille vertikale streg, som skjærer 

 ø-runens stav, skal opfattes, saa forekommer det mig sandsyn- 

 ligt, at der nedentil til ø-runen er føiet en 1-rune. Denne t-rune 

 kan ligesaalidt som den følgende r-rune fudgjøre en del af ind- 

 skrift nr. XVI, saaledes som vi i det foregaaende har gjengivet 

 denne. 



For at forklare disse to runer (tr) vender jeg nu tilbage til 

 indskrift nr. XXII, der efter min formodning er indridset af 

 samme mand som nr. XVIII og nr. XVI. 



I de 5 første runer i nr. XXII har jeg, som i det fore- 

 gaaende nævnt, troet at finde et sterkt bøiet mandsnavn i no- 

 minativ, subjekt for verbet ræist. Om rune 3 har jeg antaget, 

 at den paa grund af sin plads mellem konsonanterne r og hr 

 er tegn for en vokal, og paa grund af runens form har jeg 



