1903.] TRE ORKNØSKE RUNEINDSKRIFTER. 27 



stav med 3 kviste til venstre og 4 til høire. Herved er f> be- 

 tegnet som 3dje rune i 4de gruppe. Bugge antager nemlig, 

 at Rok-indskriftens affatter ogsaa ved den længere runerække 

 „lod de 6 Runer fuf>ark danne en fuldstændig Gruppe og at 

 han i Lighed hermed ogsaa lod de andre Grupper beståa af 6 

 Runer. I den længere Række blev fuf>ark, ligesom i den kortere 

 Række, ved Dannelsen af Kvistruner betegnet som sidste Gruppe. 

 Saaledes kunde f) blive betegnet som 3dje Rune i 4de Gruppe." 

 Forholdet synes at være nøiagtig det samme som ved Maeshowe 

 nr. XVIII. Her er kvistrunen for m i ordet maf>r anbragt midt 

 inde imellem de almindelige runer for at antyde, at m-runen i 

 den anvendte lønskrift regnes til Iste æt. Paa samme maade 

 giver Rok-indskriftens affatter i Jb-runen (/ 12) nøglen til forstaael- 

 sen af den følgende kryptskrift. Men det er at merke, at selve 

 lønskriften grunder sig paa den kortere futhark, medens dens 

 løsning antydes ved en kvistrune, dannet efter den længere 

 runerække. At f> som kvistrune efter den længere række er 

 rune 3 i 4de — d. v. s. sidste — gruppe, vil derfor sige det 

 samme som, at kvistrunen for f), naar den dannes efter den 

 kortere række, er rune 3 i sidste — altsaa 3dje — gruppe. 



Som Bugge (1. c.) har fremholdt, er det neppe tilfældigt, at an- 

 tallet af runer i hver af de 4 linjer e 1, e 2, f og g paa Rok-stenens 

 brede bagside er det samme som antallet af runer i den længere 

 runerække. Rok-indskriftens affatter har saaledes ikke blot 

 kjendt de ældre runers former og betydning, men han har ogsaa 

 vidst, at tallet 24 paa en eller anden maade stod i forbindelse 

 med den ældre runerække. Ogsaa den mand, som har indridset 

 indskrifterne nr. XVIII, XVI og XXII fra Maeshowe, synes at 

 have havt en — kanske uklar — forestilling om, at tallene 24 

 og 16 var fast knyttede til den ældre og den yngre runerække. 

 Dette synes følgende forhold at vise. 



Der er to runer i Maeshowe nr. XVIII, som ved sin form 

 særlig er fremhævede, nemlig kvistrunen for m i ordet maf>r og 

 ^c-runen med dobbeltridset kors paa midten i ordet haf. Ligesom 

 den nævnte form af m-runen med flid er valgt, foråt den kunde 

 tjene som nøgle til lønskriften, saaledes synes ogsaa den usæd- 



