11 



1. Formanden mindedes det tap selskapet hadde lidt ved 

 sit indenlandske medlem rektor dr. A. Lowums død, og med- 

 delte at der i et senere møte vilde bli holdt en mindetale over 

 ham. — De tilstedeværende hædret den avdødes minde ved at 

 reise sig. 



2. Seip holdt et foredrag: Til i-omlyden i nordisk. Han 

 gjorde heri rede for den vanlige (Axel Kock'ske) opfatning av 

 i-omlyden i nordisk. Denne opfatning forutsætter to omlyds- 

 perioder med en omlydsløs mellemperiode; i denne periode 

 falder i bort efter kort rotstavelse uten at virke omlyd. Dette 

 forhold kunde finde sin naturlige forklaring dersom den syn- 

 koperte vokal først var aapnet til en e-lyd. Foran r , som var en 

 palatal konsonant, kunde derimot i lettere holde sig som i. 

 Derfor har man omlyd i ord som hnøtr, kømr o.s.v., den omlyd 

 som Kock kalder ir -omlyd, men som han ikke har forklart til- 

 fredsstillende. 



Foredraget fremkaldte bemerkninger av A. B. L a r s e n, 

 Hægstad, docent E. W e s s é n (Uppsala) og docent J. S v e r- 

 drup; foredragsholderen replicerte. 



3. Universitetsstipendiat Harald Schjelderup holdt 

 et foredrag: Om en ny psykofysisk maaleformél. Han søkte heri 

 at gi et nyt bidrag til løsningen av det psykofysiske grundpro- 

 blem. Han viste, hvorledes man paa grundlag av undersøkelsene 

 over nethindens »omstemning« kan opstille lovene for den 

 pirringsproces som maa antages at finde sted i sanseorganene. 

 Ut fra disse lover kan der gives en enkel forklaring av den til- 

 nærmede gyldighet av den Weberske lov og utledes en 

 psykofysisk maaleformél som har væsentlige fortrin fremfor 

 Fechners berømte formel. 



I tilknytning til foredraget f remhævet Aall det mangelf ulde 

 ved den Fechnerske maaleformél, som navnlig ikke var tilfreds- 

 stillende naar det gjaldt at gi matematisk uttryk for forholdet 

 mellem paavirkning og fornemmelse ved yttergrænsene i for- 

 nemmelsesskalaen. Det var umulig at løse problemet uten at gaa 

 ind paa den rette tydning av den iagttagne korrelativitet. Som 

 sandsynligste forklaringshypotese maatte den fysiologiske gjæl- 

 de. Den satte et kausalt forhold, ikke mellem intensiteten i for- 

 nemmelsen og intensiteten i den ytre paavirkning, men direkte 

 alene mellem intensiteten i nervedirringen og intensiteten i paa- 

 virkningen. Her syntes Helmholtz (i sin fysiol. optik) fremfor alle 



