70 



beide og opnaadde ogsaa kun »accessit«. Men det blev dog 

 begyndelsen til et mere indgaaende studium av det 18. og 19. 

 aarhundredes kirkelige historie. Særlig vendte han sig mot 

 oplysningen. Resultatene av disse studier nedla han i to skrifter, 

 som utgjør hans hovedverker, nemlig »Oplysningens tidsalder, 

 dens religiøse ideer i deres historiske oprindelse og karakter« 

 (Kr.a 1886) og »Rationalismen i dens historiske sammenhæng 

 med det 18. aarhundredes oplysning« (Kr.a 1891). De danner 

 et sammenhængende hele og er Christen Bruns vigtigste ydelse. 

 De hviler paa et ret indgaaende studium av oplysningstidens 

 litterære hovedrepræsentanter ute i Europa og av den da fore- 

 liggende litteratur. Det var, saavidt jeg vet, den første utfør- 

 ligere monografi paa nordisk sprog over dette vigtige avsnit av 

 den nyere aandshistorie, og forfatteren erhvervet sig ved dem 

 et godt navn som kirkehistoriker baade her hjemme og i det 

 øvrige norden. 



Imidlertid stanset Christen Brun ikke op med dette. Fra 

 pietismen og oplysningen vendte han sig til andre religiøse 

 strømninger som har sat merker i det nyere kirkeliv. I 1895 

 utga han en temmelig utførlig monografi over »Methodismens 

 oprindelse og væsen« og i 1902 et noget mindre skrift om »Bap- 

 tismens historie-. I disse kom han ogsaa til at berøre de nor- 

 diske landes sektbevægelse, og dermed førtes han ind paa stu- 

 diet av de norske vækkelsesstrømninger efter Hauges tid. Som 

 resultater derav er, foruten enkelte artikler i »Kirkeleksikon 

 for norden «, særlig at nævne hans avhandling om »Den lam- 

 mer sske bevægelse«, som blev offentliggjort i » Norsk teologisk 

 tidsskrift* 1904 og ogsaa utkom som eget skrift (1905). 



Desværre kom Christen Brun ikke til at fortsætte videre 

 paa denne vei. Dels la vel bispeembedet, hvortil han blev ut- 

 nævnt 1906, sterkere beslag paa hans tid. Dels blev vistnok 

 hans interesser optat av de kirkelige brytninger, hvori han nu 

 stedse mere blev en forgrundsfigur. Han stod i de sidste aar 

 som en av lederne for den teologisk konservative kirkeleir og 

 for det parti som saa redningen for dens interesser alene i kirkens 

 frigjørelse fra staten. Av disse brytninger var hans litterære 

 arbeide i de senere aar paatagelig bestemt. Men karakteristisk 

 for den historiske interesse som aldrig slåp ham, kom ogsaa dette 

 til at gi sig utslag særlig i kirkehistoriske studier. En frugt 

 av disse var bl. a. de to avhandlinger »Luthers lære om daaben« 



