83 



samlinger hadde faat europæisk ry. Da han i 1904 kom til 

 Leipzig, fandt han der et litet hensigtsmæssig institut, hvis 

 samlinger langtfra tilfredsstillet hans krav. Med hele sin 

 utrættelige arbeidskraft kastet han sig straks over institutets 

 reorganisation, og efter faa aar hadde han ogsaa av dette skapt 

 et av Tysklands bedste. Og hele anatomiundervisningen blev med 

 hans komme til Leipzig ogsaa omorganisert. Nye dygtige kræfter 

 blev knyttet til institutet. Selv var Rabl en ypperlig lærer. Hans 

 mundtlige fremstilling var like klar som hans stil, pointrik, fuld 

 av træffende bemerkninger. Fremstillingen livlig og i høi grad 

 vækkende. Virkningen av foredraget blev øket ved Rabls evne 

 til i løpet av kort tid at trylle frem paa tavlen de vakreste plasti- 

 ske billeder av menneskelegemet og alle dets deler. For de unge 

 studenter saa det ut som en lek med farvede kridtstykker. I virke- 

 ligheten laa det dog bak denne lethet aarelangt arbeide ved kunst- 

 akademiet i Wien. 



Rabl hadde et mundheld om sig selv som bedre end mange 

 ord karakteriserer ham: »Jeg har altid holdt mig for god til at 

 gjøre halvt arbeide«. Han var ogsaa i sin færd først og fremst 

 det helstøpte menneske. I alle livets forhold gjaldt for ham: alt 

 eller intet. Han krævet meget av sine underordnede og sine 

 elever, og han var ikke av dem som la haanden imellem, naar han 

 fandt at deres arbeide ikke holdt maal. Men mest krævet han av 

 sig selv. Hans forskertrang var som en altopslukende lidenskap 

 efter at finde frem til klarhet og sandhet. Fra hans person gik 

 det ut liksom en elektriserende kraft, som meddelte sig til alle 

 hans omgivelser. I hans laboratorium var der ingen forskjel 

 mellem hverdag og søndag og liten pause mellem aften og morgen. 



En nær ven og kollega av Rabl sa om ham ved hans baare: 

 Ein Lebenskiinstler war Rabl nicht. Og heri hadde han ret. 

 Forskningen var for Rabl livet, livets indhold og mening. Det 

 som holdt ham borte fra arbeidet, som adspredelser og rekreation, 

 betød for ham bare tapt arbeidstid. Hvor optat han end var i sit 

 eget forskningsarbeide, hadde han dog altid tid tilovers for sine 

 elever og dem som søkte hans raad og hjælp. Hans død var et 

 uerstattelig tap for alle dem som hadde den lykke at staa ham 

 nær. Hans elever og venner vil altid regne samværet med ham 

 blandt sit livs rikeste og værdifuldeste minder. 



