89 



Selv om sagatidens humanisme har været rik og mangesidig, 

 hvad biskop Haakons elegante breve med de klassiske citater og 

 reflektioner over livet og livsforhold vidner om, saa kommer det 

 mere stedegne bergenske, en bergensk traditionalisme paa 

 humanistisk grundlag først frem i de senere aarhundreder. Mattis 

 Størsson og forfatteren til » Bergens Fundats« straaler av renais- 

 sance-selvfølelse for sin by, som snart efter gir sig uttryk i en 

 bergensk rimkrønike. I Absalon Pedersøns kapitelbok har lokalt 

 bergensk bysnak fra tiden sat sig et uforgjængelig mindesmerke. 

 Herluf Lauritzsøn, Mikkel Hofnagel, Klaus Fasting, Hildebrandt 

 Meyer, Kristian Olvik, Kristoffer Frimann, Lyder Sagen er 

 lokalforskere, som hver paa sin maate har skrevet om sin by 

 og alle samstemmer i kjærlighet og stolthet over den » berøm- 

 melige og navnkundige norske handelsstad Bergen «. Selv vor 

 himianismes store geni Ludvig Holberg sendte nede fra Kjø- 

 benhavn i sin Bergens-beskrivelse sin fødeby en vakker hilsen. 



Dette er nødvendig at peke paa for at forståa det centrale i 

 B. E. Bendixens forskning. Han fortsatte den traditionelle ber- 

 genske humanisme med dens sterke lokalhistoriske præg, og han 

 gaar naturlig ind i den lange række av forgjængere. Karakteri- 

 stisk er i saa henseende hans utgave av Hildebrandt Meyers 

 » Bergens beskrivelse «, som han fy Ider med sine egne noter og 

 optegnelser saaledes at disse er at betragte som et helt selvstændig 

 bidrag. Oplysninger føies til oplysninger, rettelser og nye indlæg 

 for at fuldstændiggjøre den gamle borgermesters bok. Saaledes 

 arbeidet i granden alle de bergenske lokalforf åttere; de bygger 

 paa den foreliggende »Fundats« og føier led paa led til av sit eget. 

 Saa arbeidet Mattis Størsson, Herluf Lauritzsøn, Hofnagel, 

 Edvardsen og Hildebrandt Meyer, ja, selv Ludvig Holberg i sin 

 Bergens beskrivelse. Det blev ogsaa den naturlige form for 

 Bendixen, og dette er ganske karakteristisk for styrken i den 

 bergenske traditionalisme. » Bergens historiske forening« var 

 da ogsaa i særlig grad Bendixens forening, og dens skrifter hans 

 organ. Gjæld og underskud tok ikke motet fra ham, og uttrætte- 

 lig var han i at virke for bergensk lokalforskning. Intet var 

 ham for smaat, naar det gjaldt hans »berømmelige og navn- 

 kundige* fødeby, alt hadde sin interesse, og maatte tas med. Det 

 er vel kanske saa, at der i denne forskning ikke spores noget av 

 den meget omtalte bergenske lyrik, og at den heller ikke eiet de 



