20 



tionene maatte ha utgjort en langt større del av det ældste 

 sprogstof end den man efter de foreliggende data er berettiget 

 til at formode. Jeg er ikke enig heri. Ganske vist er inter- 

 jektionene affektlyd; men affektens betydenhet for sprogdannelse 

 ligger efter min mening ikke i interjektionsdannelsen, men i dens 

 forhold til ekforationen. Erindringen om hvad der er foregaat 

 under affekten, vil nemlig under de rolige intervaller være 

 svækket eller ophævet for atter at gjenopvækkes under føl- 

 gende affekter av lignende art; og hørselen av en fra en tid- 

 ligere affekt kjendt artikulert lyd eller lydforbindelse vil under 

 den nye likeartede affekt være tilstrækkelig til at ekforere 

 mindet om den tidligere oplevelse i dens hele sammenhæng. 

 Disse lyd vil saaledes være tilstrækkelige til at betegne en given 

 situation og vil bli benyttet i dette øiemed. 



Jeg antar at der paa det protoglossiske stadium endnu ikke 

 er dannet virkelige ord (hvis man da herved forstaar artikulerte 

 lyd eller lydforbindelser som indgaar i et grammatisk system 

 med former og syntaks), men blot foreligger artikulerte lyd 

 som uttryk for stemninger eller begjær, hvortil efterhaanden 

 slutter sig navn paa personer og gjenstande. Mere kan man 

 heller ikke fordre av en affektiv glossolali med evnen yévrj 

 yXwoocuv. Denne opfatning støtter efter min mening »rotteorien« 

 mot den Wundtske »sætningsteori«, og jeg kan saaledes slutte 

 mig til hvad Falk herom anførte. Angaaende spørsmaalet om 

 onomatopoiesens betydenhet for sprogdannelsen bestaar der 

 neppe nogen væsentlig forskjel mellem Falk og mig; ialfald er 

 jeg ikke tilbøielig til at skatte den saa ringe som mange med 

 Wundt gjør; dog vil jeg betone at den, saavidt jeg skjønner, 

 maa ha spillet en langt ringere rolle end affektsmitten. An- 

 gaaende spørsmaalet om hvorvidt der hos mennesket tindes en 

 medfødt trang til at nydanne ord, vil jeg henvise til hvad jeg 

 desangaaende har anført i mit skrift, hvor jeg har omtalt at en 

 saadan trang synes at gjøre sig gjældende med adskillig styrke 

 under prælogisk mentalitet; men selv om man forutsætter eksi- 

 stensen av en saadan trang, tror jeg det vilde være forfeilet i 

 den at se en hovedfaktor for sprogdannelsen. Angaaende ord- 

 symbolikens og metaforens betydenhet for sprogdannelsen vil 

 jeg under behandlingen av dette emne ingen mening ha uttalt. 



I en paafølgende diskussion deltok Aall, Hægstad, R. 

 Vogt, Seippel og foredragsholderen. Winge op- 



