91 



iagttagelse som senere med saa stor styrke og dygtighet blev 

 tat op av prof. O. Platou, og som Høiesteret efter min mening 

 ogsaa maa ansees for i den senere tid at ha tat avgjørende 

 hensyn til. 



Prof. Ingstads forelæsninger var hver enkelt frugten av 

 grundig og alsidig forberedelse og blev stadig fornyet. Enhver 

 ny mening eller opfatning som dukket op i litteraturen, tok 

 han op til overveielse og kritik, og hvis han fandt den rigtig, 

 lot han den flyte ind i den forelæsning hvor den hørte hjemme. 

 Hans gjennemgaaelse av hele det utstrakte stof var derfor altid 

 å jour, intet av virkelig betydning var o verset. Prof. Ingstad 

 hadde i mange aar, ja like til han sluttet, kan man si, mange 

 tilhørere om sit kateder. Han hadde altid den rette følelse av 

 romerrettens propædeutiske opgave i retsstudiet hos os, dens 

 opgave som indførende og orienterende i dette. Derfor gav han 

 sine forelæsninger en saa elementær form, saa de med utbytte 

 kunde følges endog av studiets nytilkomne tironer. Han forut- 

 satte saaledes kun ganske faa juridiske forkundskaper hos sine 

 tilhørere og skydde ikke de derved nødvendiggjorte gjentagelser, 

 hvorved tilhørerne for hver gang blev sat istand til fuldt ut at 

 forståa og følge med i det foreliggende stof, uanset at dertil 

 utkrævedes kundskap fra andre deler av systemet. Saadanne 

 oplysninger blev hver gang meddelt i tilstrækkelig omfang, hvor- 

 ved den hele fremstilling blev saa letfattelig og klar. Det er 

 derfor ikke sjelden at høre ældre jurister si, at de forelæsninger 

 som de flittigst besøkte og lærte mest av — ogsaa norsk ret — 

 det var prof. Ingstads. 



Efterhaanden blev forelæsningene efter tilhøreres optegnel- 

 ser kontratrykt og derved lettere tilgjængelige for studentene. 

 Professor Ingstad gik da over til at behandle sit lærefag i eksa- 

 minatorier, men vedblev dog som før samvittighetsfuldt at for- 

 berede sig til disse for at kunne gi stoffet i det omfang og paa 

 den maate som han efter videnskapens stand i øieblikket mente 

 var den bedste og rigtigste. 



Professor Ingstad var, som jeg før har nævnt, en meget lærd 

 mand, usedvanlig litteraturkjendt saavel inden sin egentlige fag- 

 kreds som utenfor denne; han var saaledes en av de visselig 

 ikke mange i dette land som læste Dånte i originalsproget og 

 hadde interesse for nutidens Dante-forskning. Han var en nøi- 

 agtig, nøgtern og kritisk videnskapsmand ; men hans produktions- 



