112 



»hjemmestyrepartiet« og en varm talsmand for den politiske 

 forbindelse med Danmark; under sin ven Hannes Hafstein's 

 ministertid modtog han for kortere tid (1905 og 1907) ud- 

 nævnelse som kongevalgt altingsmand; men med et »displicent 

 sodales« tråk han sig snart ud af den aktive politik. 



Først i 1911 opnaaede Bj. Olsen ved Reykjavik univer- 

 sitets oprettelse en stilling, som fuldstændig svarede til hans 

 begavelse og hele anlæg: han blev den selvskrevne første inde- 

 baver av professoratet i islandsk filologi og kulturhistorie og 

 universitetets første rektor. I 1918 maatte han af helbreds- 

 hensyn trække sig tilbage fra dette embede, som han med saa 

 stor hæder havde beklædt. Universitetet lagde ved denne leilig- 

 hed sin taknemmelighed for dagen ved at kreere ham til »doctor 

 litterarum Islandicarum honoris causa «, ligesom hans landsmænd 

 gjennem en lang aarrække havde vist ham den tillid at betro 

 ham formandspladsen i det ærværdige, af Rasmus Rask stiftede 

 Islenska bokmentafélag. 



At de ydre forhold kom til at arte sig paa denne maade for 

 Bj. Olsen, har sikkert faaet betydning for hans videnskabelige 

 gjerning. Fædreneøens gamle litteratur og historie blev hans 

 arbeidsfelt, og her fandt han den koncentration, som hans enkle 

 og ærlige forskernatur krævede : et omraade, som han i ordets 

 fuldeste forstand beherskede, hvor han kunde føre ned den ene 

 dybe schakt ved siden av den anden, altid metodisk efter den 

 stringenteste logiks linjer. Men paa videre felter havde hans 

 videnskabelige tanke faaet sin træning, og blikket søgte ofte fra 

 hjemlandets middelalder ud mod analogier i andre landes og andre 

 tiders historie, og der merkes en sterk trang hos Bj. Olsen til 

 at se de vundne enkeltresultater i en videre sammenhæng. Man 

 ligesom føler i hans detalj undersøgelser den historiske grund, 

 hvoraf de er skudt op, og det tætte væv, som forbinder deres 

 emne med myldret af de andre enkeltheder i fortids liv. For 

 en saadan forskning blev intet ligegyldigt eller tilfældigt, i de 

 overleverede tekster, i det nedarvede ordstof, saasom stedsnavnene, 

 og i den materielle kulturs efterladenskaber. 



Bj. Olsen 's første større arbeide var av litteraturhistorisk 

 indhold, doktoraf handlingen »Runerne i den oldislandske litera- 

 tur« fra 1883. Den gaar ud paa at vise, at den ældste islandske 

 litteratur fra første halvdel av 12te aarh., hvorfra intet original- 



