113 



haandskrift er bevaret, var skrevet med runer. Tanken er ikke 

 ny, men Bj. Olsen søger at støtte den ved en række nye argu- 

 menter, dels hentet fra selve litteraturen, dels fra de gamle ud- 

 tryksmaader for »bog« og »at skrive «, dels endelig fra grafiske 

 forhold i latinske haandskrifter. Hans opfatning er blevet kraftig 

 imødegaat, bl. a. af Gustav Storm og Finnur Jonsson ; men alle 

 er enige om at anerkjende den store betydning, som dette arbeide 

 har havt, fremfor alt ved at belyse udviklingsgangen i Islands 

 gamle originale grammatiske litteratur. 



Det følgende aar havde Bj. Olsen færdig den store udgave 

 af »Den tredje og fjærde grammatiske afhandling i Snorres 

 Edda«, forsynet med en grundig og lærerig indledning om Islands 

 og Vest-Europas grammatiske litteratur i den tidlige middelalder 

 og med en indgaaende og særdeles fortjenstfuld kommentar af 

 alle de skaldedigte, som forekommer i de udgivne tekster. Dette 

 er hans eneste betydeligere tekstudgave — denslags arbeider 

 maatte han, borte fra de norrøne haandskriftsamlinger i Kjøben- 

 havn, saagodtsom helt lade ligge — ; han knytter i sine følgende 

 studier videre dels til en enkelthed i doktorafhandlingen, antyd- 

 ningen af Are frode i en gammel kilde som medvirkende ved 

 Torodd runemesters runereform, dels til dén nævnte skaldedigt- 

 kommentar. 



Om Are frode har Bj. Olsen skrevet tre af handlinger, to 

 mindre i Aarbøger 1885 (»Om forholdet mellem de to bearbei- 

 delser av Ares Islendingebog«) og i Timarit 1889 og en større i 

 Aarbøger 1893. I den sidste kommer han igjen ind paa spørgs- 

 maalet om runeskriften som den eneste hjemlige litterære skrift 

 paa Are' s tid; men vigtigst er dog her hans udredning om Are's 

 forhold til Landnåmabog og om dette skrifts forhold til Kristni 

 saga og de forskjellige sagaer om Olav Trygvessøn. Navnlig har 

 afhandlingen av 1893 store fortjenester af at have stillet Gunn- 

 laug munk's tabte Olavssaga og den yngre store kompilatoriske 

 Olav Trygvessøn's saga i et klarere lys. De her vundne resul- 

 tater turde stort seet have vundet almindelig tilslutning. Der- 

 imod formaaede han ikke at trænge igjennem med sin opfatning, 

 at Are har skrevet en særskilt Landnåmabok, som har efterladt 

 sig spor i en række af de islandske ættesagaer. Gang paa gang 

 vendte han tilbage hertil i senere undersøgelser (i Aarbøger for 

 1904 og følgende aar), som griber dybt ind i en række spørgs- 

 maal, som vedkommer Islændinge-sagaernes overlevering og tro- 



