114 



værdighed ; meget i denne sagatraditions eiendommelighed vilde 

 uden videre være klart, naar den for en ikke uvæsentlig del 

 kunde føres tilbage til et skrift af Are fra første halvdel af 

 12te aarh. Én enkel thed i disse detaljgranskninger, den skiftende 

 tradition om Skallagrim's landnaam, har ført ham til at gjenop- 

 tage og med kraft og omsyn at hævde den tanke, som allerede 

 Gudbrand Vigfusson havde udkastet, og som Gjessing og Finnur 

 Jonsson havde været inde paa uden af gjort at turde slutte sig 

 til den, at Egils saga har Egil Skallagrimssøn's store ætling og 

 efterfølger i høvdingedømmet i Borgarf jorden, Snorre Sturlessøn, 

 til forfatter. (Herom en særskilt artikel i Skirnir 1905.) Sine 

 mest dybtgaaende studier — og ogsaa de resultatrigeste — kom 

 dog Bj. Olsen til at vie det største af de sagaverker, som om- 

 handler Islands historie, den saakaldte Sturlunga saga. Man 

 havde længe seet, at denne ikke er et enhedligt verk, men at 

 den er en sammenarbeidning af flere ældre sagaer med Sturla 

 Tordssøn's udførlige Sturlunge-historie. Paa mangfoldige punkter 

 herskede der dog uklarhed og forvirring. Det er Bj. Olsens 

 bedrift, at han ved en minutiøs analyse av denne omfangsrige 

 tekst har kunnet i store træk fastslaa Sturlunga's tilblivelses- 

 historie. Bj. 01sen's »Um Sturlungu« (Safn bd. III, 1897) vil 

 for alle tider indtage en hædersplads i den norrøne litteratur- 

 historie, omhyggeligt og skarpsindigt som det er i detaljer og 

 linjefast i anlæg og helhedsbetragtning. 



Under disse studier over ættesagaerne havde Bj. Olsen ud- 

 formet sit selvstændige syn paa den islandske sagaskrivnings 

 udvikling. Nogen samlet oversigt har han vistnok ikke givet, 

 men hans opfatning skinner dog paa flere steder igjennem, frem- 

 for alt i det lille skrift fra hans senere aar, som danner et vig- 

 tigt supplement til Sturlunga-af handlingen (»Om den såkaldte 

 Sturlunga-prolog og dens formodede vidnesbyrd om de islandske 

 slægtsagaers alder «, holdt som foredrag i vort selskab i decem- 

 ber 1910 og trykt som «Forhandlinger for 1910. No. 6»). Her 

 behandler han et meget omstridt sted i »Sturlunga-prologen«, 

 hvoraf man almindelig har læst ud, at »næsten alle de sagaer, 

 som har tildraget sig her paa Island, var skrevne, før biskop 

 Brand døde (O: 1201)«. Efter Bj. Olsen berører dette sted 

 »slet ikke de sagaer, der skildrer den såkaldte sagatid, og har 

 ikke den mindste betydning for spørsmålet om deres affattel- 

 sestid«. 



