115 



Det er karakteristisk for Bj. 6lsen's forskninger indenfor 

 den islandske litteraturhistorie, at hans studier aabnes med et 

 arbeide, doktoraf handlingen, hvori bevisførelsen har sin tyngde 

 i prologen til de grammatiske afhandlinger i Snorres Edda, og 

 at de naar sit høidepunkt i det nævnte arbeide over «Sturlunga- 

 prologen«. Ved en indgaaende kritisk analyse af lagdelingen i 

 disse prologer til større samlerverker søger han at paavise merke- 

 stene paa de forskjellige litteraturarters udviklingsvei. Frem- 

 gangsmaaden er egnet til at belyse det stærkt iremtrædende drag 

 i Bj. Olsen 's forskerfysiognomi, hvori han aabenbarer sit slegt- 

 skab med Konrad Maurer: de gamle skindbøgers mere direkte 

 vidnesbyrd bliver nerven i undersøgelsen, medens det subjektive 

 indtryk af indholdet i den gamle litteraturs frembringelser sky- 

 des i baggrunden. Det er en side ved det, som Heusler 1 har 

 kaldt det »a-musiske« hos Konrad Maurer. Bj. Olsen har imid- 

 lertid leveret et litteraturhistorisk arbeide over en islandsk saga, 

 »Om Gunnlaugs saga ormstungu« (i det danske Vidensk. Selsk. 

 Skrifter, 1911), hvor, ved siden af stof- og motivmæssige sam- 

 menstillinger med anden skreven sagalitteratur — paa spørgs- 

 maalet om den mundtlig overleverede sagas plads i den litteratur- 

 historiske udvikling kommer Bj. Olsen aldrig direkte ind — , 

 hans personlige indtryk av kulturmilieu, ligesom ogsaa en sam- 

 menlignende stilistisk vurdering, sterkt faar gjøre sig gjældende: 

 » ejendommelig for Gunnl. er den ridderlig-romantiske Under- 

 strøm, som gaar igennem Sagaen fra Begyndelsen til Enden «, 

 og som for ham er en af hovedgrundene til, at den ikke kan 

 være ældre end fra slutningen af 13de aarh. Og i det historiske 

 skrift fra aar 1900 til minde om kristendommens indførelse, 

 »Um kristnitokuna åriQ 1000 og tildrog hennar«, hæver han sig 

 til en livfuld og fængslende udmaling af de scener, som har 

 fremstillet sig for hans indre blik ud fra kildernes knappe og 

 undertiden modstridende etterretninger. 



Parallelt med den lange række af litteraturhistoriske arbeider 

 har vi at følge en anden linje i Bj. 6lsen's forfatterskab, den, 

 som udgaar fra skaldekvad-kommentaren af 1884. Nu og da 

 offentliggjorde Bj. Olsen mindre bidrag til belysning af skalde- 

 digte og disses plads i overleveringen (f. eks. »Kvæ5i Egils 

 Skallagrlmssonar gégn Egilssogu« i Timarit 1897), og i 1886, 



1 Andreas Heusler, Die Anfånge der islåndischen Saga (Abh. d. K. 

 Preuss. Akad. d. Wiss. 1913. Phil.-hist. Cl. Nr. 9) s. 54. 



