121 



sine lavarter som helt selvstændige organismer. Men efter- 

 haanden forstummet næsten al motstand, og nu kjender jeg ikke 

 mere end 1 botaniker som har avvikende meninger. 



Den store interesse som Schwendener hadde for mekaniske 

 problemer, og som man finder saa ofte stikkende frem i »Das 

 Mikroskop«, bragte ham under opholdet i Basel ind paa et meget 

 stort og betydningsfuldt spørsmaal, nemlig hvorledes plantene 

 er bygget for at bære sig oppe og motstaa ytre vold, eller med 

 andre ord om plantene likesom dyrene har et skeiet, enten et 

 benskelet eller et hudskelet. 



Det arbeide som Schwendener utgav i 1874 under titel: »Das 

 mechanische Princip im anatomischen Bau der Monocotylen« 

 har fuldstændig revolutioneret planteanatomien. Mens denne 

 nemlig før nøiet sig med at beskrive utseendet hos de forskjel- 

 lige cellef ormer og topografisk angi hvor i planten de forekom, 

 saa blev der nu fremholdt fysiologisk-anatomiske synspunkter, 

 idet cellenes form blev set i sammenhæng med deres fysiolo- 

 giske funktion. Schwendener viste nu i dette første arbeide 

 ikke alene, at plantene har bestemte celleformer som i meka- 

 nisk henseende tilsvarer skeletcellene hos dyrene, men han 

 viste ogsaa, at disse sterke celler er anbragt i planten efter 

 lignende mekaniske principer som ingeniørene benytter ved 

 anbringelsen av jernet i sine vel konstruerte broer, nemlig saa- 

 ledes at man med mindst mulig anvendelse av materiale opnaar 

 den største mekaniske effekt. 



Ogsaa dette arbeide vakte megen forbitrelse hos de topo- 

 grafiske planteanatomer, men Schwendeners ideer til den fysio- 

 logiske planteanatomi trængte seirrigt igjennem ved hans elevers 

 arbeider; saaledes utgav hans mest fremragende elev G. Haber- 

 landt 1884 den første utgave av sin «Physiologische Pflanzen- 

 anatomie«, som hadde saadan fremgang at den samtidig med 

 Schwendeners 90de aar kunde utkomme i 5te utgave. 



1876 kaldtes Schwendener som den berømte W. Hofmeister's 

 efterfølger, til Tubingen, men her blev han kun i to aar, da han 

 nemlig 1878 kaldtes, som den høit ansete Alexander von Braun's 

 efterfølger, til Berlins universitet. Samme aar utgav han et nyt 

 hovedarbeide, nemlig: »Mechanische Theorie der Blattstellungen«. 



Allerede i 1831 hadde Alexander von Braun utviklet den 

 egentlig av K. F. Schimper opstillede spiralteori for bladdan- 

 nelsene, hvorefter der i hver plante var indlagt en evig idé, 



