134 



et stof som kan fremstilles av indigo, men ogsaa opstaar ved 

 forraadnelse av proteinstoffer, og denne sidste dannelsesmaate 

 viser indolernes betydning for den biologiske kemi. De første 

 aar Fischer tilbragte i Wiirzburg, hvorhen han i 1885 blev 

 kaldt som Wislicenus' efterfølger, bringer en lang række av- 

 handlinger om denne indolgruppes derivater, som ved hans 

 arbeider blev let tilgjængelig, og vort kjendskap til denne 

 gruppe blev i høi grad utvidet. 



Men endnu vigtigere var en anden opdagelse, som han 

 gjorde da han prøvet fenylhydrazinets forhold til aldehyder og 

 ketoner. Af druesukker, hvis aldehydnatur dengang allerede 

 var bekjendt, fik han et produkt som han kaldte fenylglykosa- 

 zon, der udmerket sig ved meget karakteristiske egenskaper; 

 andre sukkerarter gav analoge forbindelser. Derved hadde han 

 et bekvemt middel til karakterisering av sukkerartene, som 

 selv ikke er let at gjenkjende, fordi de har vanskelig for 

 at krystallisere. Nu begyndte for det første et stort opryd- 

 ningsarbeide, idet han var istand til at prøve de mange, i 

 litteraturen anførte sukkerarter, om de virkelig forestiller sær- 

 skilte kemiske individer eller ikke. Han kunde saaledes kon- 

 statere at der ved begyndelsen av hans arbeider bare eksisterte 

 4 sukkerarter av formelen C 6 H 12 6 , saakaldte hexoser. Men 

 netop ved hjælp av hydrazinreaktionen var han istand til at 

 finde nye, og snart opdaget han en femte hexose, mannosen, 

 hvorefter andre fulgte senere. Men det som laa ham mest 

 paa hjertet, var den syntetiske fremstilling av sukkerarter 

 gaaende ut fra forbindelser med et ringere antal kulstofatomer. 

 Paa denne tid fandtes allerede i litteraturen en meddelelse av 

 Butlerow fra 1861, at han ved behandling av trioxymetylen, et 

 formaldehydderivat, med kalk hadde faat et sukkerlignende 

 stof, metylenitan. I 1886 fremstillet Low av formaldehyd, som 

 indeholder et eneste kulstofatom, ved behandling med kalkvand 

 en sukkerart formose, og Fischer selv fremstillet av flere glyce- 

 rinderivater, hvis moleSyl indeholder 3 kulstofatomer, et sukker 

 som han kaldte akrose. 



Alle disse syntetiske produkter er ikke ensartede stoffer, 

 men ved hjælp av hydrazinreaktionen kunde han isolere et 

 sukker som var ensartet, og som han kaldte a-akrose. Denne 

 a- akrose kunde han identificere med fruktosen, en allerede længe 

 kjendt sukkerart som hyppig forekommer i naturen, og som 



