148 



med engang de ytterste konsekvenser av læren og stillet den 

 i skarp motsætning til tidens gjængse begreper: den kontinuer- 

 lige utvikling blev hævdet mot Cuviers katastrofelære, artenes 

 foranderlighet mot Linnes lære om deres konstans, og hele ut- 

 viklingslæren blev stillet i motsætning til skapelsesteorien. Han 

 forutser at læren vil møte motstand, men han er ogsaa forvisset 

 om at intet angrep vil kunne formåa at hemme dens seierrike 

 fremrykken. »Denn der Fortschritt ist ein Naturgesetz, das 

 keine menschliche Gewalt, weder Tyrannenwaffen noch Priester- 

 fliiche jemals dauernd zu unterdriicken vermogen«. 



Foredraget blev møtt med haan og spot fra næsten samtlige 

 tilstedeværende; men Haeckel lot sig ikke skræmme, — han var 

 allerede ifærd med paany at samle og ordne alle de tanker som 

 bruste frem i ham. Han blev ved denne tid dypt nedbrutt ved 

 sin hustru, Anna Sethe's, pludselige død. Han betragtet i sin 

 voldsomme sorg ogsaa sit eget liv for avsluttet, tråk sig fuld- 

 stændig tilbake og arbeidet dag og nat for, som han selv mente, 

 i dette sit sidste verk at skrive sit videnskabelige testamente. 



Under disse forhold skaptes Haeckel's store fundamentale verk, 

 » Generelle Morphologie der Organismen«, som utkom i 1866. 



Det første bind av denne bok, »Allgemeine Anatomie«, er 

 tilegnet Carl Gegenbaur, — det andet, »Allgemeine Entwicklungs- 

 geschichte« er tilegnet Darwin, Goethe og Lamarck. Allerede 

 ved disse tilegnelser er verkets tendens karakteriseret, og endnu 

 mere blir den det ved bokens forord, hvori han redegjør for 

 det maal han har sat for sit arbeide. Han ser i sin tids natur- 

 videnskap en eiendommelig spaltning: paa den ene side viden- 

 skapen om den anorganiske natur, — den er i sit væsen » meka- 

 nisk « og »monistisk«, søker at finde de sande aarsaker for ethvert 

 fænomen og at forklare fænomenene som utslag av de evig 

 virkende naturlover. Paa denne monistiske basis stod, efter 

 Haeckel's opfatning, ogsaa datidens fysiologiske forskning, mens 

 morfologien og embryologien endnu var » vitalistisk « og » dua- 

 listiska De søkte ikke efter aarsaker, men efter fremtidsmaal; 

 de søkte forklaringer, ikke i naturen selv, men i ukjendte.kræfter 

 utenfor denne. Haeckel satte sig nu som maal at bringe ogsaa 

 videnskapen om organismenes former og disses utvikling ind 

 under det monistiske synspunkt, — eller som han selv sier 

 »hæve den op til den monismens faste borg hvor de øvrige 

 naturvidenskaper allerede har fundet sit uryggelige fundament^. 



