144 



Første bind av «Generelle Morphologie« er væsentlig av ord- 

 nende art. Der var paa den tid endnu ikke indtraadt nogen 

 egentlig arbeidsdeling i den biologiske videnskap. Den enkelte 

 forskers arbeide omfattet vidt forskjellige sider av denne. Men 

 samtidig var, særlig under den intense specialforskningens periode 

 i 1830 — 60aarene, stofmængden vokset saa sterkt at det for 

 den enkelte neppe vilde være mulig at bevare oversigten. Der 

 trængtes i høi grad en specialisering inden biologien, og Haeckel 

 søker i sit nye verk først og fremst at bane vei for denne. 

 Han opdeler den biologiske videnskap i sideordnede og under- 

 ordnede forskningsgrener, definerer disse og søker at avgrænse 

 dem mot hverandre ; paa samme maate gir han en oversigt ogsaa 

 over de forskjellige arbeidsmetoder og de synspunkter hvorunder 

 de forskjellige forskere er gaat til sit arbeide. Han hævder 

 herunder sterkt kritikkens berettigelse likeoverfor dogmatikken, 

 kausalitetens likeoverfor den teleologiske retning og den monistiske 

 naturopfatning likeoverfor den dualistiske. 



Den organiske verden sees i sit forhold til den anorganiske, 

 organismenes første optræden diskuteres, og han slutter sig 

 fuldt ut til tanken om en »Urzeugung« — en opstaaen av orga- 

 nismer fra det anorganiske stof. Som de laveste organismer 

 antar han saakaldte »Monerer«, kjerneløse protoplasmaklumper 

 som ved en slags krystallisationsproces er opstaat i urhavet, 

 — sandsynligvis ikke én, men mange ganger og paa mange for- 

 skjellige steder. Fra saadanne Monerer har saa den organiske 

 verden utviklet sig i opadstigende, men indbyrdes divergerende 

 linjer; han inddeler organismene efter deres livsproces i tre 

 store riker: Protistriket, hvor syntetiske og analytiske processer 

 synes at holde likevegt, planteriket, hvor syntesen er over- 

 veiende, idet varme bindes, og dyreriket, hvor de analytiske pro- 

 cesser gjør sig sterkest gjældende, og hvor den derved frigjorte 

 varme omsættes i mekanisk arbeide. Han karakteriserer og 

 klassifiserer de forskjellige former hvorunder den «organiske 

 enhet« kan gjøre sig gjældende, — som celler, organer, organ- 

 komplekser (antimerer, metamerer), personer og kolonier, og viser 

 hvorledes disse forskjellige morfologiske enheter, enten hver for 

 sig eller alle tilsammen, ogsaa kan utgjøre fysiologiske enheter. 

 Og endelig følger et avsnit om »Promorphologie,« læren om 

 organismenes grundformer, en helt ny disciplin inden natur- 

 videnskapen. 



