145 



I dette første bind av «Generelle Morphologie«, som inde- 

 holder en rigdom av værdifulde enkeltheter, og som i væsentlig 

 grad har bidradd til at skape orden og oversigt inden den bio- 

 logiske videnskap, har Haeckel lagt sit materiale tilrette for nu 

 i det andet bind at kunne betragte den organiske verden i ut- 

 viklingslærens lys. 



Han opstiller her for første gang sin berømte »biogenetiske 

 grundlov«, læren om at individets utvikling (ontogenien) er en 

 forkortet gjentagelse av hele stammens utvikling (fylogenien), — 

 og han fremstiller baade avstamningslærens og Darwin's »Selek- 

 tionslære« ikke som hypoteser, men som fuldt berettigede teo- 

 rier, som i de allerede dengang fremlagte kjendsgjerninger kunde 

 ansees tilstrækkelig bevist. Han viser hen til den tredobbelte 

 paralellisme mellem den palæontologiske, den ontogenetiske og 

 den systematiske utvikling, og han demonstrerer paa eksempler 

 hvordan selve artsbegrepet vakler og forviskes, eftersom stadig 

 flere individer trækkes ind i undersøkelsen. Det er derfor ikke 

 tilstrækkelig at basere artsdefinitionene paa de utviklede for- 

 mers egenskaper, — en »art« blir, efter Haeckel'sdefinition, 

 »summen av alle de slegtslinjer som under samme eksistens- 

 betingelser frembringer samme form«, — en artsdefinition som 

 meget vel stemmer overens med resultatene av vort aarhundre- 

 des eksperimentelle forskning. — Ethvert » system « maa der- 

 for altid bli kunstig, hvis det ikke tar ogsaa stammens utvikling 

 med i betragtning, og Haeckel opstiller for de forskjellige dyre- 

 grupper detaljerte fylogenetiske »stamtrær«. 



Han kommer her naturlig over paa spørsmaalet ogsaa om 

 menneskets avstamning; og Haeckel betænker sig ikke paa ogsaa 

 her at ta skridtet fuldt ut, idet han hævder at menneskene i 

 sidste instans har utviklet sig fra egte aper, som atter har en 

 lang stamtavle bak sig — og at de kun ved kvantitative, ikke ved 

 kvalitative karakterer skiller sig fra sine stamfrænder. Men- 

 nesket er, som alle andre organismer, underkastet den altom- 

 fattende naturlov, kausalloven. 



Haeckel gaar nu i sidste avsnit av sin «Generelle Morpho- 

 logie« over til at belyse organismenes forhold til den hele natur 

 til "Kosmos« eller » Verdensaltet «, viser hvorledes biologien kun 

 er at betragte som en gren av den store fælles videnskap, kos- 

 mologien, som igjen er identisk med naturfilosofien og den natur- 

 lige teologi. Han forsvarer paa forhaand dette sit monistiske 



10 



