149 



Dette HaeckeFs foredrag var helt igjennem præget av en 

 lysende seiersbevissthet, som kanske mer end noget vakte Vir- 

 chow's kritik og opposition. Fire dage efter HaeckeFs foredrag 

 holdt saa Virchow for den samme forsamling sin berømte tale 

 om »Die Freiheit der Wissenschaft im modernen Staat«, hvor 

 han i lærefrihetens interesse opfordrer til maatehold hvor det 

 gjælder personlige meninger og liebhaberier. Han kræver av 

 videnskapens dyrkere, at de skal holde sig skarpt for øie hvor 

 grænsen ligger mellem naturvidenskapens sikre resultater paa 

 den ene side og dens spekulative omraade paa den anden. Kun 

 for de sikre videnskabelige sandheter kan kravet om videnska- 

 pens fulde frihet gjøres gjæklende ; de skal læres og utbredes 

 og paa enhver maate bringes i anvendelse. Problemer derimot 

 skal vel gjøres til gjenstand for forskning, men ikke uten videre 

 for undervisning. 



Til saadanne endnu uløste problemer regnet Virchow ogsaa 

 utviklingslæren og særlig læren om menneskets avstamning fra 

 aperne. Han tar ogsaa avstand fra Haeckel's lære om uravlen, 

 og hans cellularpsykologiske teorier opfatter han som intet andet 

 end spil med ord. 



Til slutning advarer Virchow mot utviklingslæren paa grund 

 av dens religionsfiendtlige, og særlig ogsaa paa grund av dens 

 statsfarlige tendenser, som et vaaben i socialistenes hænder. »Ja, 

 meine Herren «, sier han til slutning, »das mag manchem låcher- 

 lich erscheinen, aber es ist sehr ernst, und ich will hoffen, dass 

 die Deszendenztheorie fur uns nicht alle die Schrecken bringen 

 moge, die åhnliche Theorien wirklich im Nachbarlande ange- 

 richtet haben.« 



Den politiske slutning paa Virchows foredrag har vel mer 

 end noget andet bidradd til at føre kampen om Haeckel og hans 

 lære fra det videnskabelige forum ut i den almene diskussion. 

 Saken blev drøftet og kommenteret i aviser og tidsskrifter; de 

 forskjellige partiorganer tok sit standpunkt for eller imot Haeckel, 

 videnskapsmænd fra begge leire tok livlig del i striden, og det 

 har sin store interesse at se hvorledes selve utviklingslæren 

 netop under denne heftige strid blir lutret,, de store væsentlige 

 linjer i avstamningslæren trær tydeligere frem i dagen, mens 

 mange av de mindre væsentlige spekulationer som var knyttet 

 til den, skalles av. Oscar Schmidt mener allerede paa dette tids- 

 punkt at kunne konstatere at ca. 99 % av de arbeidende zoo- 



